Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-753-3

ISBN e-book: 978-3-99146-754-0

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Sergey Bogdanov | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1

Harcolj vagy falcolj! Harcolj, de ne falcolj! Inkább dacolj a sorssal!

Nem bántottak téged elegen, eleget.

Inkább önmagad is bántod ahelyett, hogy elengednéd a múltat,

S a múltaddal együtt, akiktől melegséget nem kaptál,
csak hűvös, elutasító szavakat, lelki terrort, s ütéseket?

Ideje ébredned, s szeretned a benned megbúvó gyermeket.

Éld meg a jelen minden percét, apró örömét,
a rád mosolygó, szeretettel teli szemeket,

S a szorító ölelések mögött megbúvó, együttérző szeretetet.

A tavasz ébredését, a nyár melegét, a tavak hűs vizét,

A szerelem őszinte, forró csókjának remegését.

Mert ezek a pillanatok adnak értelmet életednek.

Nem a kés, a tűz, a penge.

Felejtsd el.

Távolodj el mindentől, ami benned dühöt, erőszakot szül.

Dacolj a benned lakó démon ellen,

De ne izomból, s fordulj a világ ellen,

Hanem fordítsd tekinteted azok felé,
kik megkönnyezik könnyeid,

S fáj nekik, ha ereidet vagdosod,

Mert úgy érzed, kínjaid közt csak így felejtheted,
s fejezheted ki bánatod.

Tekints a jövőbe! Hidd el, sohasem késő,
hogy lapozz, s nyiss egy új fejezetet.

Legyen ez most más, mint ami volt, s ne félj az ismeretlentől

Azért, mert csak a rosszat ismered és jóban részed aligha volt.

Légy bátor, fogadd el a segítő kezet.
Higgy nekem: ennél rosszabb már aligha lehet.

Megéri, hogy a járatlan utat válaszd.

Szemeid könnyekkel fognak telni,
de nem a bánattól, hanem a boldogságtól,

Amit a szépség és jóság külső impulzusa áraszt.

Az álarc mögött

„Annyira megszoktuk, hogy mások előtt álarcot hordunk, hogy a végén magunk elől is álarc mögé bújunk.” – Francois de La Rochefoucauld

Emberi természetünkhöz tartozik, hogy el akarunk menekülni a múlt árnyai elől, amelyek azzá tettek bennünket, akik ma vagyunk. Rose Kennedy filantróptól idézve: „Azt mondják, az idő minden sebet begyógyít. Szerintem ez nem így van. A sebek megmaradnak, idővel az agy, hogy megóvja józanságát, szövetekkel vonja be a sebet és csökken a fájdalom, de sosem múlik el.”

Ami engem illet – saját életutamra és tapasztalataimra támaszkodva –, maximálisan egyetértek a filozófiájával. Hiszen hiába töltöttem be a 45-öt, a mai napig együtt élek múltam démonjaival, gyerekkorom meghurcoltatásaitól kezdve hordozom testi-lelki sebeit viszontagságos életemnek.

A kezdetektől, egészen kora gyermekkoromtól, ahogy az értelem és érzelem kezdeti csírái kezdtek kibontakozni az elmémben és a lelkemben, nyomorultul és nyomoréknak éreztem magamat. Néhány évesen persze még így, ilyen formán nem fogant meg bennem, de egy emberi roncsnak, genetikai selejtnek éreztem magamat.

A történetem magzatkorban kezdődött, ahogy anyu ikerterhessége okán – pontosan az orvosok sem tudják, hogyan – a bal szemem nem tudott a méhben fejlődni. Ez azt jelenti, hogy születésem óta a bal szememre sem fényt, sem sötétséget nem látok, térlátásom sincs. Mintha egyáltalán nem is volna. Ez még természetesen nem katasztrófa, soha nem is éltem meg annak, soha nem használtam mentségként vagy kibúvóként semmilyen feladat elvégzése alól. Soha nem is részesültem pozitív megkülönböztetésben. A helyzet tragédiáját abban látom, hogy az apám, nagyanyám, és időnként a családom más tagjai is, a többi gyerek ahelyett, hogy segített volna kompenzálni fogyatékosságomat, amennyire tudott, a porig alázott szóban és tettben egyaránt, lenullázva még ki sem alakult önbecsülésemet, egy torz énképet hozva létre bennem a viselkedésük által. Apám és az anyja amennyire csak lehetett, már a kezdet kezdetétől porig aláztak hozzáállásukkal. Apámnak rendszeresen olyan szavak hagyták el a száját, hogy „te vaksi kurva”, vagy „te genetikai selejt”. Ez voltam én, és ezzel az énképpel neveltek és nőttem fel. Már ez is örök életre szóló sebet hagyott bennem. Rányomta bélyegét életem teljes eddigi szakaszára, az esélyt sem kaptam meg, hogy teljes értékű, nemhogy értékes embernek érezzem magamat.

Gyerekkoromban nem voltak barátaim, nem szívesen barátkozott senki olyannal, akinek látványos fizikai rendellenessége volt, hiszen az nem lehetett „cool”, helyette viszont lettem a közösség „Jumurdzsákja”, „Jack Sparrow-ja” és bármi, amit a gyermeki fantázia elbírt. Senki nem állt ki mellettem, nem védett meg, így hamar megtanultam kiállni önmagamért, olykor fizikai agressziót alkalmazva is, részben ezért is töltöttem a gyerekkoromat szinte teljes magányban. Már értelmem nyiladozásától a társadalom perifériáján éreztem magamat, kirekesztve minden létező közösségből.

Kimondhatatlan a fájdalom, amivel együtt kellett élnem, különösen, hogy nem volt senki a környezetemben, akivel megoszthattam volna bánatom, magányom. Hogy miért? Mert a családomra a legkevésbé sem számíthattam. Apám egy rendkívül agresszív, bármiféle apai ösztöntől mentes vadállat volt. Amennyire vissza tudok emlékezni, négy-ötéves koromtól 17 éves koromig rendszeresen és gyakran kőkeményen vert, és az sem kizárt, hogy a család vagy a tágabb környezetem egy férfitagja szexuálisan bántalmazott, noha ennek megtörténtét elsősorban a mai napig visszatérő álmaim és pszichológusaim szavai bizonyíthatnák.

Kegyetlen ember volt. Nem ismert könyörületet. Az öcsémet sem kímélte, de én örök szálka voltam a szemében. Ütött ököllel, hogy a következő pillanatban a földön találtam magam, előfordult, hogy a nyakamat szorította vagy épp szíjjal vert bennünket. Mégis, a fizikai terrornál elviselhetetlenebbként éltem meg a lelkit. Ahogy vasárnap esténként felöltöztettek bennünket, indították az autó motorját és azzal fenyegettek minket, hogy beadnak az almádi nevelőotthonba, merthogy „Két ilyen kurva gyerekkel nem lehet bírni.” És mi sírva kiabáltuk, hogy „Apu, ne! Apu, ne!”, ahogy akkor is, amikor vert bennünket mint a szöget, és soha nem tudtuk, nem tudhattuk, mikor és miért kapjuk a verést, így állandó készenlétben álltunk a menekülésre.

Ez a készenléti állapot fennmaradt bennem a mai napig: nagyon gyakran valami –természetesen nem valós – félelmet keltő, ijesztő érkezésére szorongok rá. Félek, előfordul, hogy már-már pánikrohamot kapok minden apró kihívástól, amit egy hétköznapi ember egyszerű rutinként kezel. Például egy szupermarket-beli bevásárlástól, ahogy szorítom a bevásárlókocsi fogantyúját és közben úgy izzad a tenyerem, mintha ráolvadna, vagy akár csak beugrani a dohányboltba egy doboz cigiért, levenni pénzt egy automatából, ha mögöttem is állnak. Valahogy a szűk, zárt terekben a legkegyetlenebb érzés állva maradnom és cselekednem.

Visszatérve apámra, ő a létező legalpáribb módon beszélt velem; a kutyához nem szólnak úgy, ahogy ő tette. Porig alázott a szavaival, ezáltal is minden létező vagy megmaradt önbecsülésemtől megfosztva. A mai napig nincs egészséges önértékelésem, nem tudom, mire vagyok képes, milyen célokat tűzhetek ki magam elé. Hol van az a határ, amit még elbírok, teljesíteni tudok.

Apai nagyanyámmal azt a tézist erősítették egymásban, hogy miután kijárom az általános iskolát, „úgyis felcsinálják a leányt, aztán majd ideszül egy gyereket a nyakadra, fiam”. Apám azt is bizton állította, meg se próbáljam a gimnáziumot, mert olyan buta és ostoba vagyok, hogy úgysem fogok majd tudni leérettségizni. Valójában az igazság az, hogy elvégeztem egy egyetemet és mesterfokú diplomát szereztem angol nyelv és irodalom szakos bölcsész és tanárként. Őszintén sajnálom, hogy apám ezt nem élhette meg. A sors fintora, hogy a diplomaátadóm éppen az ő születésnapjára esett.