Melinda Metz

CIRMOS A FORRÓ BÁDOGTETŐN

A mű eredeti címe

Mac on a Hot Tin Roof

Copyright © 2019 by Melinda Metz

Published by Arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 769 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A csodálatos Laura J. Burnsnek, aki sokszor volt társszerzőm, és hosszú ideje a barátnőm. Amikor egy családi vészhelyzet miatt elakadtam a könyv írása közben, Laura sietett a segítségemre. (Egy kicsit emlékeztet MacGyverre!) Megmentett azzal, hogy hosszú beszélgetéseket folytattunk macskákról és macskakölykökről, arról, hogy miért lesznek szerelmesek az emberek, meg a cselekmény egyéb kulcsfontosságú pontjairól. E. B. White-hoz és Wilburhöz kell fordulnom, hogy kifejezhessem a hálámat. Csak helyettesítsék be a „Charlotte”-ot „Laurá”-val:

„Nem sűrűn fordul elő, hogy olyan valakivel találkozunk, aki nemcsak igaz barát, de jó író is. Charlotte mindkettő volt.”

1. fejezet

MacGyver a gazdája arcába bámult. Mindig meg tudta állapítani, ha Jamie csak tetteti, hogy alszik, de most nem ez volt a helyzet. Mac mindig is úgy vélte, Jamie nem értékeli eléggé a gyakori szundítások szükségességét, de mostanában még nála is többet aludt. Mac ezt a maga részéről egyáltalán nem kifogásolta volna – ha nem épp akkor szundikálna, amikor neki kellene reggelit adnia!

Közelebb hajolt, annyira, hogy a bajusza súrolta Jamie arcát, aztán akkorára tátotta a száját, amekkorára csak tudta, és jó hangosan vernyákolt egyet. Ezt a hangot a valódi vészhelyzetekre tartogatta, és ez most tényleg az volt. Üres a hasa!

Jamie mordult egyet, és megrebbent a szemhéja, de nem ébredt fel. Mac megpaskolgatta az orrát az egyik mancsával, behúzott karmokkal. Jamie félresöpörte, de továbbra sem ébredt fel. Mac fontolgatta, mik a lehetőségei. Azzal tisztában volt, hogy fel tudja ébreszteni Jamie-t. Egy kis karmolás megteszi. De hát mégiscsak a gazdája, és nem akarta ezt tenni vele. Hacsak nem válik a szokásává ez a tiszteletlen viselkedés.

Mac leugrott az ágyról. Sok ember van körülötte, akik tartoznak neki azzal, hogy megetetik. Legalább élete végig! Ha azt látta, hogy egy ember az élete legalapvetőbb dolgaival sem tud megbirkózni, Mac mindig közbelépett. Úgy érezte, magasabb rendű lényként ez a kötelessége. És most itt az ideje, hogy visszafizessék neki a sok szívességet.

Úgy döntött, meglátogatja Gibet. Amikor először találkozott vele, rögtön tudta, hogy magányos. Elég volt egyetlen szippantás, és elárulta a szaga. Macnek nem kellett sok idő, hogy rájöjjön, ki lenne a legalkalmasabb falkatárs a számára. És azóta már együtt is laknak. Igen, Gib határozottan az adósa. És nála mindig van szardínia.

Diogee berontott a szobába, nyüszíteni kezdett, és rábámult Jamie-re, aki még mindig aludt. Mac megtehette volna, hogy mielőtt elindul, tesz egy kis kitérőt, és lelöki a konyhapultról a jutalomfalatos dobozt, hogy a kutya ehessen. És talán meg is teszi, de majd csak később. A macskák előbbre valók a kutyáknál. Előbb megtölti a saját bendőjét, mielőtt megkönyörülne ezen a tökfejen. A fürdőszobába ballagott, felugrott az ablakpárkányra, és a mancsával kinyitotta az ablakot. Innen csak egy kis ugrás volt a cédrusfa legközelebbi ága, amit a saját külön lépcsőlejárójának használt. Lemászott, aztán elindult Gib háza felé. A könnyed szellő felborzolta a bundáját, a harmatos fű csiklandozta a talpát. Szinte már érezte, ahogy lecsusszannak a torkán az olajos halacskák.

Mac ekkor meghallott valamit. Lassított a léptein, és hegyezni kezdte a fülét. Újból megszólalt a hang: egy kis nyivákolás, olyan cérnavékony, hogy szinte alig lehetett hallani, de határozottan nyávogás volt. Mac megtorpant. Egy kismacska bajban van… És nincs itt senki más rajta kívül, aki megoldhatja a helyzetet. Sóhajtott egyet. A szardíniáknak várniuk kell.

Pár pillanatig számítgatta, melyik irányból jön a nyávogás, aztán futásnak eredt. Ahogy közelebb ért, rájött, hogy nem is egy kiscica nyávog. Talán ketten vagy hárman is vannak.

Ó, szentséges Básztet istennő! Mac nagyon ritkán tévedett, de ez alkalommal ez történt. Amikor rábukkant a kismacskákra egy bokor tövében, annak a háznak a közelében, ahol általában lepottyant neki egy-két falat csirkehús, négy macskakölyköt pillantott meg. Mindegyik barna cirmos volt, mint maga Mac. Kettő azonnal hangosabban kezdett nyávogni, amint meglátták. Az egyik egyáltalán nem adott hangot. A szemét se nyitotta ki. A negyedik előbbre lépett, felpúposította a kis hátát, a farkát meg úgy felborzolta, amennyire csak egy ilyen aprócska farkat lehet. Kinyitotta a száját, és nagyot fújt. Prüszkölt Macre, aki úgy négy kilóval nehezebb volt nála.

Mac nem vett tudomást a kihívásról, csak vett egy mély lélegzetet, a nyelvével a szájába hajtva a levegőt, hogy szaginformációkat gyűjtsön. A legkisebb macskakölyök is élt, de nagyon gyengécske volt. Az anyamacska napok óta eltűnhetett. Ha vissza tudott volna jönni, már biztosan megtette volna.

A kiscicák nem képesek egyedül életben maradni, még az a kis harcias sem, amelyik úgy fújt. Az ő hasuk sokkal üresebb lehet, mint Macé. És nem lesz itt senki, aki megtanítsa nekik a legalapvetőbb tudnivalókat – hogyan kell vadászni, lopakodni, vagy nagy szemeket mereszteni az emberekre, aminek nem tudnak ellenállni. Macnek kell gondoskodni róluk. Nincs más választása.

Először is el kell vinnie őket egy biztonságosabb helyre. Érezte a közelben más macskák szagát, akik talán nem elég magabiztosak, és úgy érezhetik, egy rakás kismacska fenyegetést jelent a területükre. És vannak errefelé kutyák is. Diogee valószínűleg csak belefojtaná őket a nyálába, de hát Diogee egy anyámasszony katonája. Egyszer látta, hogy megfutamította egy csivava. Egy csivava! Az a tökfej egyben lenyelhette volna, de hát egy gyáva nyúl.

Elhajtott arra egy autó, amiről Macnek eszébe jutott egy újabb veszélyforrás. Gyorsan kell cselekednie. Felkapta a kis pimasz kölyköt a nyakánál fogva, és nem vett tudomást a gyengécske morgásról. Hová vihetné őket? Amilyen gyorsan csak bírt, elindult hazafelé. De mégsem akarta odavinni a kismacskákat. Jamie pillanatnyilag arra sem képes, hogy őt meg a tökfejet megetesse. Vagy hogy kitisztítsa az alomtálcáját. Davidnek kellett megcsinálnia. Macnek még ki kell derítenie, mi baja Jamie-nek. Hónapok óta fura szagot árasztott. Nem beteg, ám nem is volt önmaga. De ez még ráér később.

Egyelőre biztos helyet kell keresnie, ahol nincsenek más állatok vagy emberek. Nem minden ember olyan, mint Jamie és David vagy Mac barátai. Mindig meg kell figyelni őket, és alaposan megszaglászni, mielőtt meg lehet bízni bennük.

A kismacska ficánkolt, próbálta kiszabadítani magát. Mac nem vett tudomást róla, csak zakatoltak a fejében a gondolatok, miközben bejárta a környéket. Hová is mehetne, hová, hová? Hirtelen rothadó rongyok, kartondobozok és egérürülék szaga csapta meg az orrát. Ezek a kiscicák alig nagyobbak, mint egy egér. Ha az egerek kiszagolták, hogy Mac a környéken jár, rögtön eltűntek.

A kis melléképület felé kanyarodott, ahonnan a szagok jöttek. Nagyjából akkora volt az egész, mint a szoba, ahol Jamie és David aludt, de a teteje sokkal magasabb. Becipelte a kismacskát egy szűk lyukon keresztül, amit még akkoriban talált, amikor először felfedezte ezt a helyet. Letette őt egy régi szőnyegre, aztán visszament a többiekért. Egyik se ficánkolt annyit, mint az a kis pimasz. Az utolsó egyáltalán nem is mozgott, de még élt. Mindegyik életben volt, és Mac gondoskodni fog, hogy ez így is maradjon.

Ez azt jelenti, hogy ennivaló kell nekik, és azt otthon tud a legkönnyebben szerezni. Tudta, hol tartják a tonhalas alutasakos eledeleket. Az megteszi kezdetnek. Nem volt szabad ételt kivennie a konyhaszekrényből. Jamie meg fogja szidni, mondván, hogy „rossz cica” – már ha egyáltalán felébred, és lesz alkalma észrevenni –, de Macet ez soha nem zavarta különösebben.

Többnyire jó móka volt rossz cicának lenni. Most pedig egyenesen szükséges, bár nem fog sokáig tartani ez a helyzet. Megtanítja a kölyköknek, amit tudniuk kell, aztán majd mindegyiknek keres gazdát. Sok embert ismer, és kitűnően megy neki az összepárosítás. Ezek a kismacskák hálásak lehetnek a sorsnak, hogy MacGyver hallotta meg a segítségkérő nyávogásukat.

Serena a zárba dugta a kulcsot, aztán megtorpant a keze. Épp készült belépni abba a házba, ahol az elkövetkező egy évet fogja tölteni. Még nem látta belülről. Soha életében nem járt Kaliforniában. Nem mintha Atlanta, ahol lakott, kisváros lett volna, de ez mégiscsak Hollywood. Ott virított nem messze a hegyoldalban a Hollywood felirat, ami bizonyítékul szolgált.

Elfordította a fejét, és jó alaposan szemügyre vette. Jól jegyezd meg! – suttogta magának. Ezt úgy tizenkét éves kora óta csinálta, az anyukája tanította rá. Minden áldott nap próbált találni legalább egy csodálatos dolgot. Ilyenkor azt mondta – vagy csak gondolta –, hogy: Jól jegyezd meg! Amit tapasztalt, azt így az elméjébe zárta, és ettől csak még jobban tudta értékelni. Később az is kiderült, hogy egy színésznőnek nagyon hasznos ez a módszer. Most is mindig ehhez folyamodott, ahányszor el akarta raktározni egy pillanat érzéseit, legyenek azok akár jók, akár rosszak.

Jól jegyezd meg!, suttogta újból, és elfordította a kulcsot a zárban. Amikor kitárta az ajtót, rögtön elmosolyodott. Az étkezőnek és konyhának berendezett tágas, kör alakú helyiséget egy csigalépcső uralta, amely középen indult fel a magasba, négy szinten át kanyarogva. – Jól jegyezd meg! – aztán megtorpant. Túl sok mindent kellett egyszerre látnia és befogadnia, nem tudta pillanatokra lebontani. Hagynia kell, hogy a tapasztalat körbeölelje, és csak remélte, hogy emlékezni fog mindenre.

Ahelyett, hogy előbb felfedezte volna az első szintet, és onnan haladt volna fölfelé, engedelmeskedett az első késztetésnek, és rögtön felrohant a legfelső szintre. A második szint kisebb alapterületű volt – ahogy arra számítani is lehetett egy világítótorony esetében. Egy világítótoronyban fog lakni! Jó, persze nem igazi, működő világítótorony, csak egy azt formázó ház. Kívülről piros-fehér csíkok díszítették, és a legtetején volt egy kilátóterasz. A Meseudvarnak nevezett kis lakónegyed minden háza egyedi volt. Még nem volt alkalma mindet megnézegetni, de szerepelt a teendői listáján. A kedvence eddig az az épület volt, amelyik úgy festett, mint egy hobbitház a Megyéből. Kerek volt, kör alakú ablakokkal és ajtóval, zsúptetővel. Volt egy másik, amelyik úgy festett, mintha egy boszorkány kunyhója lenne, csúcsos tetővel és ablaknyílásokkal, pókot formázó, közepén rubinvörös üveggel kirakott kopogtatóval.

Serena szemügyre vette az öntöttvas kályhát meg a kényelmes, süppedős foteleket és kanapékat, mielőtt továbbindult volna felfelé. A harmadik szinten volt a hálószoba. Odament, hogy kipróbálja az ágyat – épp megfelelően ruganyos –, és végighúzta az ujjait a foltvarrott takarón, élvezve a különféle anyagok textúráját. Aztán továbbszaladt a lépcsőn, és bekukkantott a fürdőszobába, ahol oroszlánkörmös lábas kád állt. Jól jegyezd meg! – mondta magának, mert ezt kellett mondani.

Ahogy visszatért a lépcsőhöz, valami fura tülkölés ütötte meg a fülét. Egy ködkürt. Aztán amikor megismétlődött a hang, rájött, hogy ez az ajtócsengő, amely ködkürthangon szól. Lesietett a földszintre, és kinyitotta az ajtót. Egy ötvenes éveiben járó nőt pillantott meg: rövid fekete hajába ősz hajszálak vegyültek, a frufruja majdnem a szemöldökéig ért, tündékre emlékeztető arcán barátságos mosoly ült.

– Maga Ruby Shaffer? – kérdezte Serena.

– Igen, persze – felelte Ruby. – Azért jöttem, hogy üdvözöljem, és megválaszoljam az esetleges kérdéseit az ösztöndíjjal kapcsolatban.

Serena hátrébb lépett, és beengedte a nőt.

– Biztosan lesznek kérdéseim, de be kell vallanom, hogy az agyam egyelőre a befogadóképessége határán van. Túl sok az új élmény.

– Ez érthető – felelte Ruby. – Nem is akarom túlterhelni az agyát. Az alapinfókat tudja: egy éven át lakhat itt ingyenesen. Nem kell mást tennie, csak igazolni, hogy a művészeti céljai elérésén dolgozik, ami a maga esetében a színjátszás. Csak rögzítse, milyen meghallgatásokon volt, milyen kurzusokra járt és egyebek, és havonta egyszer majd áttekintjük. Aztán küldök róla jelentést Mulcahyéknek, akik létrehozták a Világítótorony Alapítványt. Ezenkívül mást nem kell tudnia, de ha szüksége lenne rám, itt lakom pár saroknyira. És telefonon is felhívhat, tudja a számomat.

– Igen. – Serena többször is beszélt már Rubyval, amióta megkapta az értesítést, hogy ebben az évben ő nyerte el a Világítótorony-ösztöndíjat. – Megkínálhatom esetleg… egy pohár vízzel? – kérdezte. – Várjunk csak, még poharam sincs. Felkínálhatom, hogy dugja a fejét a csap alá, és igyon úgy?

Ruby elnevette magát.

– Vannak poharai. Vannak csészék is, csészealjak, tányérok, ágynemű, törülköző, minden, amire szüksége lehet. Mulcahyék még azzal is megbíztak, hogy töltsem fel a készleteket a konyhában, hogy ne kelljen aggódnia a bevásárlás miatt. Mondanom kellett volna előre, elnézést!

Serena kétszer is bólintott.

– Nem, már emlékszem, mondta. Csak kicsit nehezemre esik egyelőre mindent befogadni. Vagy ezt már mondtam? Túlságosan szép és jó itt minden.

– Hát Hollywood már csak ilyen, legalábbis az idő nagyon kis százalékában az emberek nagyon kis százalékának – felelte Ruby. – Egy kis borsmenta teát kérnék, amit a hűtőben talál egy kancsóban.

– A hűtő pedig… itt van. – Serena a kék színű, retró stílusú hűtőhöz lépett, amelyet az ívelt alakú konyhapult fogott közre kétfelől. A helyiséget egy nagyméretű asztal uralta, amely a hűtőhöz hasonló, csak halványabb árnyalatú kékre volt festve. Körülötte kényelmes, virágmintás székek álltak. – Imádom, ahogy be van rendezve a hely, legalábbis amit eddig láttam belőle. Csak pár perce érkeztem.

– Azt hittem, dél körül fog ideérni.

– Minden késett. – Serena megszemlélte a jól megpakolt hűtőt, aztán elővett egy rózsaszín rombuszmintával díszített üvegkancsót, amely tökéletesen illett az asztalhoz meg a hűtőhöz. Ruby fogott két poharat, és elővett a hatalmas táskájából egy zacskó friss kekszet egy visszazárható nejlonzacskóban, és kirakta egy tányérra. Miután elhelyezkedtek az asztalnál, Serena fáradtan felsóhajtott.

– Megértem – mondta Ruby. – Tegnap volt egy tizenhárom órás találkozóm egy film produkciós csapatával, ahol díszletberendezőként fogok dolgozni. Tizenhárom óra! Sőt még több is, mert tegnap éjjel is arról álmodtam, hogy ott vagyok, és olyan valóságosnak tűnt, hogy kénytelen vagyok azt is beleszámolni.

– Ez teljes mértékben így van – helyeselt Serena. – Az álmok néha nagyon ki tudják meríteni az embert. Nekem volt pár olyan álmom, amikor valakivel veszekedtem, és amikor felébredtem, még mindig haragudtam rájuk. Úgy kellett beszélnem a saját fejemmel, és emlékeztetni magam, hogy az illető nem követett el semmi szörnyűséget a valóságban. – Beleharapott ez egyik kekszbe, és a citrom, a kókusz meg az ananász ízének csodás keveréke kezdte bizsergetni az ízlelőbimbóit. – Szóval mivel színésznő vagyok, tudni akarok minden részletet arról a filmről. Főleg azt, hogy nem akad-e benne valami szerep nekem. Vártam kellő időt, mielőtt megkérdeztem? Igyekeztem előbb az álommal kapcsolatos dologra reagálni.

– Nagyon jól csinálta. Hát a filmet elég nehéz leírni. Próbáljon meg elképzelni egy Wes Anderson-féle változatot a „régi, sötét, szellemjárta ház” kliséről. Titkos átjárók, elszabadult gyilkos, szellemes párbeszédek… – felelte Ruby. – A főszerepeket már kiosztották, de majd figyelek, hátha hallok valamit.

– Ez csodásan hangzik. És nemcsak azért mondom, hogy hízelegjek – nevetett Serena. – Bár gondolom, részben azért is. De szeretném megismerni magát, és többet tudni a filmkészítésről. Atlantában főleg színházban játszottam, és annak is több éve. Az utóbbi négy évben leginkább színjátszást tanítottam, én nem léptem fel annyit. – Megcsóválta a fejét. – Négy év… Úgy érzem, mintha húsz lett volna, bár néha olyan, mintha csak egy nap telt volna el.

– Az időnek ilyen ellentmondásos a természete – jegyezte meg Ruby, és az ujjával egy végtelenjelet rajzolt a pohara párás oldalára.

Serena máris megkedvelte. Vannak ilyen emberek. Elég, ha pár percig beszélgetsz velük, és máris úgy érzed, hogy van köztetek valami kötelék.

– És miért döntött úgy, hogy újból játszani akar? – kérdezte Ruby.

– Nem igazán úgy történt, hogy annak idején eldöntöttem, hogy abba akarom hagyni – magyarázta Serena. – Azért kezdtem el tanítást vállalni, hogy ki tudjam fizetni az olyan kis extra költségeimet, mint mondjuk, a lakbér.

Ruby felhorkant.

– Ez ismerős.

– És kiderült, hogy nagyon szeretem csinálni, és a visszajelzések is jók voltak – folytatta Serena. – Egyre több tanfolyamra kértek fel, és aztán puff, egyszer csak azon kaptam magam, hogy eltelt négy év.

– Aztán valahol hallott a Világítótorony Alapítványról, és úgy döntött, visszatér a színjátszáshoz? – Ruby tovább rajzolgatott a pohara oldalára.

– Nem egészen. Alaposan utánajártam, hogy milyen szóba jöhető ösztöndíjak vannak, és mindre jelentkeztem – felelte Serena. – Egy nap az órám után meghallottam, ahogy két tanítványom beszélgetett. Rólam. – Ruby felvonta a szemöldökét. – Arról beszéltek, hogy habár szeretik az óráimat, lehet, hogy jobb lenne olyan valakitől tanulni, aki maga is aktívan színészkedik. Olyanokat mondtak, hogy már biztos vagyok harminc is, és ha eddig nem történt meg, akkor már nyilván nem fogok befutni színésznőként. És talán nem olyan valakitől kellene órákat venniük, akiben nyilván nincs meg, ami a sikerhez kell.

– Jaj! – Ruby a tenyerével letörölte a poharát.

– Igen. És az volt a legrosszabb, hogy igazuk volt. Észre sem vettem, de lassan feladtam az álmomat, hogy színésznő legyek. Egyre több tanítást vállaltam, és végül teljes időben csak ezzel foglalkoztam, és már nem is jártam meghallgatásokra, és…

– Puff, eltelt négy év – visszhangozta Ruby Serena korábbi szavait.

– Pontosan. Úgyhogy eldöntöttem, hogy azt fogom tenni, amit a tanítványaimnak szoktam tanácsolni: Ne add fel! Minden meghallgatás olyan, mintha lottóznál. Nem nyerhetsz, csak ha veszel szelvényt.

– És most itt van. Gondolom, tisztában van vele, hogy sok más jelentkezőt ütött ki a nyeregből.

– Még mindig teljesen meg vagyok döbbenve. Egy év ingyenes lakhatás, plusz költségtérítés? Ugyan ki kap ilyen lehetőséget? Senki. És most mégis itt vagyok. – Serena pár pillanatig hallgatott, amíg azt gondolta magában: Jól jegyezd meg! – És nem kell mást tennem, csak azt, amit egyébként is csinálni akarok: elérni, hogy teljes állásban színészkedhessek.

– Nem sztár akar lenni? – kérdezte Ruby.

– De, persze, az remek lenne. Ám mind a ketten tudjuk, hogy ez nagyon ritkán sikerül, és sok szerencse is kell hozzá. Ha meg tudok élni abból, hogy azt csinálom, amit szeretek, az már csodás dolog. Nem kell híresnek lenni.

Ruby bólintott.

– Ezt jó hallani. Az évek alatt sok papír zsebkendőt osztogattam a zokogó nőknek, akik összeomlottak, amikor kiderült, hogy nem lett belőlük egyik napról a másikra nagy sztár.

– Miért csak nők kaphatják meg ezt az ösztöndíjat? Na nem panaszképpen mondom…

– A Mulcahy házaspárnak volt egy lányuk, aki rendező akart lenni. Meghalt autóbalesetben, nem sokkal azután, hogy idejött forgatni – mesélte Ruby. – A szülei az ő emlékére alapították a művészeti díjat, és az ő kívánságuk volt, hogy nők kapják. Talán kicsit ki akarták egyensúlyozni a dolgokat. Tudja, mit mutatnak a statisztikák a férfi és női rendezők terén.

– És milyen egyenlőtlenek a fizetések szinte minden területen. – Serena elvett egy második szem kekszet, egy csokisat. Az előző mennyei volt, de nem csokis, és igazából semmi nem lehet olyan finom, mint a csoki. – Viszont teljesen eltértünk a témától, magáról beszéltünk. Azt mondtam, hogy szeretném jobban megismerni, és aztán meg csak beszéltem és beszéltem tovább.

Ruby a sárga faliórára pillantott, amin hőmérő és időzítő is volt.

– Pár perc múlva lesz egy lakógyűlés kint a téren. Van kedve eljönni velem? Útközben még beszélgethetünk.

Serena felállt.

– Hát persze! Végül is egy teljes évig a tagja leszek a lakóközösségnek. – Tényleg itt lakik! Hollywoodban! A Meseudvarban, ami a város legcsodásabb helye lehet! És még fizetnek is neki azért, hogy az álmai után induljon. Képtelen volt letörölni az arcáról a boldog vigyort, szinte már fájtak tőle az arcizmai. Hogy lehetett ilyen átkozottul szerencsés?!

– Hogy lehetek ilyen átkozottul szerencsétlen? – motyogta Erik, és bosszús pillantást vetett a társára.

– Miért nézel így rám? – kérdezte Kait. – Én csak annyit mondtam, hogy legalább már ismered a Meseudvart meg pár embert az itt lakók közül, így könnyebb lesz a munkánk. – A város úgy döntött, hogy megpróbálnak újból utcai járőröket alkalmazni, legalábbis kisebb területeken, amit úgy nyolc évvel ezelőtt megszüntettek. A Meseudvar Erik és Kait körzete volt. Azért hívtak össze egy lakógyűlést, hogy bemutatkozzanak, és adjanak néhány alapvető közbiztonsági tippet az itt lakóknak.

– Engem ez marhára nem érdekel. Akármilyen környékre mehetnénk, és ott is könnyű lenne a munkánk.

– Teljesen igazad van – mondta gyorsan Kait. – Csak arra akartam utalni, hogy ennek is megvan a jó oldala.

– Marhára nem érdekel a jó oldala.

Kait felsóhajtott.

– A Stanford Egyetemen végeztek egy kutatást, amiből az derült ki, hogy ha fokozzuk a gyerekek érdeklődését egy tantárgy iránt, akkor az agyuk valójában…

– Engem… – vágott közbe Erik

– …bolhaköhögésnyit se érdekelnek a kutatások – fejezte be helyette Kait.

– Nem pont erre a szóra gondoltam.

Kait nem vett róla tudomást.

– Nem vagyok hajlandó minden áldott napot azzal tölteni, hogy elviseljem a negatív hozzáállásodat. Az agyamnak a legnagyobb fordulatszámon kell dolgoznia, hogy le tudjam tenni a nyomozói vizsgát. Ahogy egyébként neked is.

Erik válaszul csak mordult egyet, és bekanyarodott a járőrautóval az egyetlen üres parkolóhelyre a Gower Avenue-n. Ahogy kiszállt, észrevette, hogy egy pálmafáról egy patkány fekete gombszeme ragyog rá. Majdnem megmutatta Kaitnek, aki utált minden olyan állatot, amelyiknek csupasz a farka, de inkább nem tette. Igazán nem az ő hibája, hogy ide osztották be őket.

– Akkor essünk túl rajta!

– Ez a megfelelő hozzáállás! – Kait vállon veregette a társát. De legalább nem hozta fel Tulipot, és nem próbált azzal jönni, hogy annak a szakításnak már három éve, és egyes tanulmányok szerint – Kait bármilyen helyzetre tudott idézni egy tanulmányt – már rég túl kellett volna tennie magát rajta.

Tulajdonképpen túl is tette magát. Csak nem volt kedve a nőre gondolni, és az, hogy most itt kell lennie, nehezebbé fogja tenni, hogy ne gondoljon rá.

– Elég szép tömeg gyűlt össze – jegyezte meg Kait, amikor beléptek a térre. Eriknek az volt az érzése, ha a nő továbbra is azzal próbálkozik, hogy megmutassa a dolog jó oldalát, akkor meg fogja gondolni magát, és mégis megmutatja neki a patkányt.

Megállt, és ahogy körbenézett a szökőkút körül összegyűlt embereken, talált is néhány ismerős arcot. Ott volt Al és Marie, David és Jamie, aki a terhessége vége felé járt. Ők akkoriban jöttek össze, amikor ő és Tulip… – Erik inkább nem fejezte be ezt a gondolatot. Ott ácsorgott Ruby is, egy ismeretlen nő társaságában. A nőnek vörösesszőke haja volt, olyan szélfútta-kócos, mintha épp a tengerpartról jött volna. Halványzöld ruhája vékony vállpántos volt, ami kiemelte a vállát, de laza szabású volt, és majdnem a földig ért. Egyik oldalon csomót kötött a szoknyájára, kicsit a térde fölött, így csábítóan kivillant a lába, és Erik szeretett volna még többet látni belőle. Bárcsak kicsit átlátszóbb lenne az a ruha…

– Eszedbe ne jusson! – figyelmeztette Kait.

– Micsoda?

– Ne bámuld az itt lakó nőket mint lehetséges jelölteket a szokásos három randira! – mondta Kait. A „randi” szónál az ujjaival idézőjelet rajzolt a levegőbe. – Maradj csak a randiappnál! Házinyúlra nem lövünk.

Erik felnevetett.

– Túl szigorú vagy. Csak azt néztem, kik vannak itt, nem házinyulat kerestem.

– Rendőr vagyok, értek hozzá, hogy kell kiismerni az embereket, és téged különösen jól ismerlek. A vörös hajú nőt méregetted – vágott vissza Kait. – Na gyerünk, csináljuk! – Odasétált a szökőkúthoz, és felállt a széles kőpárkányára. Erik csatlakozott hozzá. Nem engedte meg magának, hogy a tekintete megint a vörös hajú nő felé kalandozzon, bár nem bánta volna, ha hosszasabban szemügyre veheti.

– Isten hozott mindenkit! – kezdte Kait emelt hangon. – Én Tyson járőr vagyok, Kait, ő pedig a társam, Ross járőr.

– Erik vagyok. Örülök, hogy látok néhány ismerős arcot. – Erik integetett a csoportnak, és észrevette, hogy Marie helyeslően bólint. Megjegyezte magában, hogy be kell majd ugrania hozzájuk egy jeges teára és egy kis csevegésre. Marie szinte mindent tudott, ami a Meseudvarban történt, és amit nem tudott, azt is könnyedén kiderítette. Erik csak reménykedhetett abban, hogy mire a nyolcvanas éveit fogja taposni, ő is ilyen éles eszű marad.

– Volt némi átszervezés a kapitányságon, és próbálunk több járőrt átirányítani a környék lakónegyedeibe. Eriket és engem ide osztottak be.

– Ez azt jelenti, hogy sokat fognak minket errefelé látni – vette át a szót Erik. – Szeretnénk megismerni mindnyájukat, és szeretnénk hallani, ha van bármilyen aggodalmuk a környék közbiztonságával kapcsolatban. Ha erre járunk, bármikor nyugodtan jöjjenek oda hozzánk beszélgetni.

– Adunk névjegykártyákat is, hogy bármikor hívhassanak telefon vagy írhassanak e-mailt – tette hozzá Kait. – Van valakinek esetleg kérdése?

– Mi ennek az egésznek az értelme? – kérdezte egy férfi. Ismerősnek tűnt, de Erik nem emlékezett a nevére. – A Meseudvarban nincs bűnözés. Hacsak nem számítjuk azt, amikor MacGyver ellopkodta mindenkinek az alsónadrágját.

– Ez a MacGyyer olyan személy, akin rajta kell tartanunk a szemünket? – kérdezte Kait halkan.

– MacGyver egy macska. Majd később elmagyarázom – súgta oda Erik, aztán megemelte a hangját: – Habár a Meseudvar olyannak érződhet, mint egy önálló kisváros, akkor is egy metropolisz része, és minden nagyvárosban van bűnözés. Nem akarjuk megijeszteni magukat, csak szeretnénk, ha odafigyelnének egymásra. Szóljanak nekünk, ha bármi olyat tapasztalnak a környéken, ami zavaró.

– Engem zavar, hogy Ed Yoder egy szál fürdőnadrágban gyomlálgat! – kiabálta be valaki, mire mindenki nevetett.

– Elnézést, nem a divatrendőrségtől vagyunk – felelte Erik, és ő is nevetett egy kicsit.

Kait visszaterelte a témát komolyabb vizekre.

– Ma szeretnénk néhány tippet adni azzal kapcsolatban, hogyan legyenek nagyobb biztonságban.

– Mondjuk, hogy én egy ügynök vagyok, és bekopogtatok az ajtajukon. – Erik emelte az öklét, a levegőbe kopogtatott.

– Ez bármikor előfordulhat – mondta Kait a hallgatóságnak. – A biztonsági rendszereket forgalmazó cégek harminc százaléka házaló ügynökök révén szerzi az új megbízások kilencven százalékát.

– Önök ajtót nyitnak. – Erik barátságosan elmosolyodott. – Üdvözlöm! Erik vagyok, a Remek Riasztó Biztonsági Szolgálattól jöttem, és… – Megtorpant az elképzelt jelenet eljátszása közben, ahogy mindig szokta. – Talán életszerűbb lenne, ha egy valódi személlyel beszélgetnék. Kérhetek egy önként jelentkezőt?

Néma csend lett. Az önkéntes bevonása jó módszer volt, hogy kicsit érdeklődőbbé tegye az embereket, de ha senki nem vállalta, kínossá tudott válni a helyzet. Vajon hol van Hud Martin? Ha itt lenne, az egykori tévésztár biztos megragadta volna az alkalmat, hogy szerepeljen, még mielőtt Erik kiejtette volna az „önkéntes” szót.

– Senki? – kérdezte.

– Majd Serena! – szólt közbe Ruby, és előbbre lökdöste a vörös hajú nőt.

A nő elnevette magát.

– Igen, persze, majd Serena!

– Remek! Kérem, jöjjön fel ide mellém! – intett Erik a nőnek.

– Ne merészeld! – motyogta Kait. Erik meghallotta, de úgy tett, mintha nem hallaná.

Odanyújtotta a kezét, és felsegítette a nőt – Serenát – a szökőkút szélére. Meglepetten érezte, hogy szinte elektromos áramütés érte, amikor összeértek az ujjaik. Persze nem mintha ez soha nem fordult volna elő vele, csak többnyire nem ilyen gyorsan, egyetlen könnyed futó érintésre.

– Szóval ez az ügynök megjelenik az ajtaja előtt – mondta Kait, hátha Erik elfelejtette, hol tartott. De nem felejtette el, csak egy töredékmásodpercre terelődött el a figyelme.

– Igen, persze. Akkor most tegye azt, amit akkor tenne, ha megjelennék az ajtaja előtt – mondta Erik Serenának.

A nő bólintott.

– Értem.

Erik újból eljátszotta, hogy kopogtat.

– Ööö… túlságosan kinyújtotta a kezét – jegyezte meg Serena. – Ahhoz képest, ahol áll, itt lenne az ajtó – mutatott lejjebb. – Próbálja meg maga elé képzelni, aztán kezdje újra!

Most csak ugratja, vagy tényleg segíteni akar? Mindegy, bele kell mennie a játékba.

– Oké. – Erik megismételte a kopogtatást.

– Ez már jobb.

– Üdvözlöm! Erik Ross vagyok. Épp a Magic Beans Streeten jártam, egy téves riasztás miatt. A cégem itt dolgozik a környéken a következő pár hétben, cseréljük a régi lakásriasztókat, amikkel csak bajuk van az embereknek.

Serena összefonta a karját, és kihívó pillantást vetett rá.

– És miért mondja ezt nekem?

Tényleg nagyon beleélte magát, és jól megragadta a hallgatóság figyelmét is.

– Az a helyzet, hogy keresünk néhány lakástulajdonost, akik segítenének a cégünk reklámozásában. Csak annyit kell tennie, hogy kiteszi az udvarába ezt a táblát a logónkkal és a telefonszámunkkal.

– Nem érdekel. Tudja, mennyit dolgozom a kertemen? Nem fogom tönkretenni azzal, hogy egy táblát teszek a kellős közepére. – A nő hangja barátságtalan volt, de a szeme játékosan csillogott.

– Meg is csodáltam a rózsáit, amikor besétáltam – felelte Erik, belemenve a játékba. – De cserébe azért, hogy kiteszi a táblánkat, a cégünk beszerelne az otthonába egy Remek Riasztó rendszert.

Serena felvonta a szemöldökét.

– Ingyen?

– Teljesen ingyen. Cserébe azért, hogy kiteszi a táblát, csak egy kis táblát, ide a háza elé.

Serena az alsó ajkába harapott. Erik kénytelen volt észrevenni, hogy kicsit teltebb, mint a felső ajka, bár az is meglehetősen formás és szépen ívelt.

Tessék, már megint bámulja… Vajon a nő mondott valamit közben, amíg ő el volt foglalva azzal, hogy az ajkára próbált megfelelő jelzőt találni?

– Hm… Nem is tudom. Túl szépnek hangzik, hogy igaz legyen.

– Az biztos! – szólt közbe hangosan Marie, és páran meg is tapsolták a szomszédai közül.

Jól van, ezek szerint nem rontottam el, gondolta Erik. Nem veszítette el a fonalat.

– Mind a ketten jól járnánk vele. A cégünk reklámhoz jut, ön megkapja a riasztórendszert. A szereléshez tudnom kell, hány bejárata van a háznak.

– Kettő – felelte Serena.

– A legtöbb betörés a hátsó ajtókon át történik, mivel azok eldugottabbak – mondta Erik. – Megnézhetném? Fel kell jegyeznem az adatokat a szerelőink számára.

– Igen, persze…

A nő megdolgoztatta, de sikerült oda jutniuk, ahová Erik akarta. Elfordult a nőtől, és a hallgatóságra nézett.

– És már be is jutottam. Jó alaposan megnézhettem a házukat. És aztán… – Visszafordult Serenához. – Holnap mikor lenne itthon?

Serena megadta a tökéletes választ:

– Csak későn érek haza.

– És most már azt is tudom, mikor lenne a legalkalmasabb idő a betöréshez.

– Nem azt akarjuk mondani, hogy minden házról házra járó ügynök betörő – vette át a szót Kait. – Csak azt, hogy mindig figyeljenek oda, milyen információkat adnak ki idegeneknek.

Serena leugrott a szökőkút kőpárkányáról.

– Köszönjük meg az önként jelentkezőnek! – kiáltotta Erik, és mindenki tapsolt.

– Egy másik dolog, amire oda kell figyelni…

Eriknek úgy kellett kényszerítenie magát, hogy odafigyeljen arra, amit Kait mond. Szerette volna, ha minél előbb végeznek, hogy gyorsan léphessen.

Amint Kait befejezte, odaszólt neki:

– Csak odamegyek a nőhöz, aki segített az ügynökös jelenetben, és megköszönöm neki.

– Ne tegyél úgy, mintha nem emlékeznél a nevére. Engem nem versz át – mondta Kait, és bosszúsan felsóhajtott.

– Egy perc, és jövök vissza. – Erik is leugrott a szökőkút széléről, és Serena után sietett. Rubyval már elindultak az utcában. – Üdv! – szólította meg, amikor utolérte őket. – Csak szerettem volna megköszönni, hogy önként jelentkezett.

– Inkább Rubynak kellene megköszönnie, ő jelentkezett helyettem – felelte Serena.

– Köszönöm, Ruby! Örülök, hogy találkoztunk. – Bár ez nem volt igaz. Erik kedvelte Rubyt, de a legtöbb róla szóló emlékben Tulip is szerepelt.

– Én is. Örülök, hogy ide rendelték. Hiányzott – felelte Ruby, aztán megtorpant. – Én megérkeztem, ebben az utcában lakom. Serena, valamikor össze kellene jönnünk. Mi lenne, ha holnapután elmennénk együtt reggelizni?

– Az remek lenne. – Serena integetett, Ruby pedig átsétált az utca túloldalára.

– Maga új lakó itt a Meseudvarban? – érdeklődött Erik, ahogy továbbsétáltak.

– Új a Meseudvarban, új a városban, új az államban – felelte Serena.

Szóval új a városban, nyugtázta Erik. Nyilván látni akar minden érdekességet. Erik inkább jobban szeretett egy csendes kiskocsmában üldögélni, vagy otthon a tornácán egy sörrel, de hát…

– Járt már a Frolic Roomban?

– Nem hiszem, hogy eléggé ismerjük egymást, hogy ilyet kérdezzen! – Serena úgy tett, mintha meg lenne botránkozva, legalábbis igyekezett megjátszani.

– Még az alkoholtilalom idején titkos bárként indult, egy Freddy Frolic nevű ember volt a tulajdonosa – magyarázta Erik. – Ez a legjobb bár a városban. Persze Charles Bukowski, a híres költő is kedvelte. Mindenkinek, aki Hollywoodban él, legalább egyszer el kell mennie oda.

– És mi lesz, ha nem megyek? – kérdezte Serena. – Le fog tartóztatni? – Igyekezett komoly arcot vágni, de Erik észrevette, hogy kis mosoly bujkál a szája sarkában.

– Oké, szóval nem az a fajta, aki szereti a divatos bárokat. Akkor hadd gondolkozzak… – Egy pillanatig tanulmányozta nőt, és végigvette magában a helyeket, ahol a randiappon megismert nőkkel szokott találkozni. Az egyetlen alkalom, amikor egy menőnek tekinthető helyre ment, az egyik ilyen nővel volt. – Az Edisonra gondoltam…

– Az elektromosságmúzeum! Annyit hallottam róla! Rajongok az elektromosságért! – Serena szeme izgatottan felragyogott.

– Nem igazán tudom megállapítani, hogy most csak szórakozik-e velem – mondta Erik. Ezzel a nővel állandóan résen kell lenni, ahogy a kis eljátszott jelenetben is.

– Ez egy adottság. És igen, határozottan szórakoztam magával – nevetett Serena. – Hacsak nincs tényleg egy elektromosságmúzeum errefelé. Amint már említettem, új vagyok a városban. Mi az az Edison?

– Egy bár. Azt mondják, saját koktélkultúrát alakított ki. A mixereket „az alkohol sebészeinek” hívják – felelte Erik. – És rajta van a legszebb Los Angeles-i bárok listáján. – Rögtön totál hülyének érezte magát. Komolyan azt mondta, hogy „a legszebb Los Angeles-i bárok listáján”? Ezt az egyik nőtől hallotta, akit egyszer elvitt oda. Samnek hívták? Vagy Thaliának? Emlékeznie illene ezekre a dolgokra, de egybefolytak a fejében az egyes randik, és ha őszinte akart lenni, a nők is.

– Nem vagyok nagyon oda a bárokért – mondta Serena. – Habár Atlantában igen nagy klubélet zajlik. Egyszer elvitt egy ilyen helyre egy „italmenedzser”. Ez vajon magasabb vagy alacsonyabb rang, mint az „alkoholsebész”?

– Fogalmam sincs – ismerte be Erik. – Igazából én se vagyok nagyon oda a bárokért. De ha az ember randizik, akkor nagyjából kötelező oda menni.

– És amikor nem randizik, mit szokott csinálni? – kérdezte Serena. – Ami nem kötelező?

Erik fontolgatta, hogy füllentsen-e egy kicsit, hogy legalább valamennyire érdekesnek tüntesse fel magát, de úgy döntött, inkább marad az igazságnál:

– Otthon lógok. Olvasok, tévét nézek, többnyire csak sportot. Főzök. A kertben dolgozom. Van néhány csodás rózsám – utalt vissza Serena, a gyanakvó lakástulajdonos kertjére. – De ez azért nem jelenti azt, hogy soha nincs kedvem elmenni sehová – tette hozzá.

– Én is így vagyok vele. A barátaim mindig panaszkodnak, hogy úgy kell elrángatniuk otthonról. Nem mintha nem akarnék néha elmenni ide-oda, ahogy maga is mondta. De sok otthon töltött időre van szükségem. Habár főzni azt nem szoktam. Hacsak nem számítjuk ide, hogy roppant nagy szakértelemmel kezelem a mikrósütőt.

– Elnézést, de az nem számít. Csak hogy nehogy éhen haljon, nincs kedve átjönni egyszer vacsorázni?

– Hát… nem is tudom. – Serena megint az alsó ajkát rágcsálta. – Épp most vettem részt egy, a biztonságról szóló előadáson. Nem tűnne bölcs dolognak.

Befordultak a sarkon, és megjelent a világítótoronyház. Erik gyomra görcsbe rándult.

– Végül is egész idő alatt jelen lesz egy rendőr – próbálkozott.

– Ez esetben… igent mondok.

A válasz elsöpörte a feszültséget, amit az keltett benne, hogy meglátta a házat.

– Remek! Jövő pénteken?

– Jövő péntek – bólintott Serena. – Én itt lakom. – Megállt a kis ösvénynél, amely a piros-fehér házhoz vezetett.

– Itt? – Erik megint feszültnek érezte magát, most már a mellkasa is összeszorult. – Itt lakik? – ismételte meg. Önkéntelenül lépett egyet hátrébb, eltávolodva a nőtől. – Ó, most jutott eszembe, hogy pénteken dolgom van. – Ez hazugság volt. – Már van egy randim. – Ez is hazugság volt. – Inkább majd valamikor máskor. – Ez még nagyobb hazugság volt.

A nő barna szeme nagyra kerekedett, de csak annyit mondott:

– Jó, persze.

Erik pedig elsietett, és vissza se fordulva intett egyet.

2. fejezet

Mac még egyszer megnyalogatta a Picurnak elnevezett kiscicát, aztán beleszagolt a levegőbe. Jól van. Most már a legkisebb kölyöknek is olyan szaga volt, mint Macnek. Akárki a közelükbe megy, rögtön tudni fogja, hogy ez a kölyök – a testvéreivel együtt – Mac védelme alá tartozik. Persze az emberek nem fogják tudni. Az ő orruk alig használható valamire. Néha azt se tudják megállapítani, ha egy étel romlott, csak ha már a szájukba tették.

Picur ásított egyet, és közelebb bújt a húgához, Lazachoz. Mac azért nevezte el így, mert az a finom füstölt hal volt az egyik kedvence. David szerette, és Jamie-vel is megkedveltette, ami azt jelentette, hogy Mac így két helyről kaphatott ínycsiklandó falatokat. Annak idején Jamie nevezte Picurnak Macet, amikor még alig volt nagyobb ezeknél a kölyköknél, ezt a nevet pedig innen vette.

Mac szemügyre vette kis védenceit. Miután ettek és meg lettek mosdatva, úgy tűnt, mindegyik aludni készül, még Ficánka is, az, amelyik folyton izgett-mozgott, felrohangált minden bútorra, vagy éppen alájuk mászott. Ezt Mac is szerette csinálni néha, főleg éjszaka. Ilyenkor David mindig megjegyezte, hogy rajta van a bolondóra. A Ficánka jó névnek tűnt a legfürgébb kismacskának.

Mac végre tarthat egy kis pihenőt, és magát is megetetheti! Átfurakodott a szűk kijáraton, és kilépett a napfényre. A harmat már felszáradt, és a fű langyos volt a talpa alatt.

Terjengett azonban a levegőben valami kellemetlen, csípős szag, egy beteg emberé, aki nincs jól. Mac újból beleszagolt. Nem, nem betegség. Csak megint egy ember, aki nem tudja, hogyan lehetne boldog. Mac arra gondolt, hagyni fogja, hogy találja meg a kiutat maga, bármi is legyen a baja. Neki itt van a négy kismacska, akikről gondoskodnia kell. De amikor még egyet szippantott a levegőbe, rájött, hogy ismeri ezt az embert. Eriknek hívják. Mac először majdnem nem ismerte fel, mert a dühvel kevert boldogtalanság szaga túlságosan is erős volt.

Erik jó rég nem járt már ezen a környéken, de a macska emlékezett rá. A férfi pontosan tudta, hol van az a pont, ahol Mac szereti, ha vakargatják – az álla alatt, kicsit balra. Régen mindig ott üldögélt a szökőkút mellett, és együtt ettek egy másik emberrel, akit Tulipnak hívtak, és mindig adott Macnek az ennivalójából – bár a lány nem. A macska szinte érezte a szájában a tonhal, a sonka és a pulyka ízét.

Erik a jó emberek közé tartozik. Mac úgy döntött, hogy segíteni fog neki. Úgysem lesz senki más, aki segítene. Lehet, hogy egy kiscica kellene neki. Mondjuk, Kispimasz. Lehetséges, hogy ha kicsit nagyobb lesz, képes lesz megoldani az emberi problémákat.

Mindenesetre Mac nem engedte volna, hogy egy kiscicája olyan emberhez kerüljön, akinek olyan a szaga, mint most Eriké. Még egyik sem alkalmas arra, hogy ezt kezelje. Miután rendbe hozta Eriket, talán olyan emberré válik, aki méltó lesz MacGyver egyik kölykére.

– El sem hiszem, hogy pont a világítótoronyban lakik!

– Ezt már háromszor elmondtad, amióta beültünk a kocsiba – felelte Kait. – Figyelj a sebességre!

– Miért, megbírságolnak gyorshajtásért? – vágott vissza Erik.

– Engem nem a bírság érdekel, csak nem akarok meghalni – felelte Kait. – És amint már említettem, a gyorshajtás a balesetek harmincegy százalékában…

Erik befejezte vele együtt mondatot:

– …halált okoz. De azt soha nem tudtad megmondani, hogy ennek a harmincegy százaléknak hány százalékában van az, hogy tíz kilométerrel vagy annál kevesebbel lépték túl a sebességhatárt. Mert pillanatnyilag én hattal léptem át.

A helyzet ismerőssége, a Kaitre annyira jellemző megjegyzések, a megszokott társalgás kezdte kicsit megnyugtatni Eriket, kiszívta belőle a sok rossz érzést, a dühöt és a régi fájdalmakat. Legalábbis átmenetileg. Lelassított hetvenre.

– Elnézést! – mondta. – Tudom, hogy kiborít a túl nagy sebesség. – Megtornáztatta az ujjait a kormánykeréken. – Jobban megviselt, hogy a Meseudvarba kellett mennem, mint gondoltam.

– Nem számítottál rá, hogy vonzónak fogsz találni egy nőt, aki ugyanott lakik, mint ahol Tulip lakott – jegyezte meg Kait.

– Igen. De legalább nem kell majd sűrűn emlékeztetned, hogy ne gabalyodjak össze Serenával. Kizárt, hogy három méternél közelebb menjek megint valakihez, aki a Világítótorony-ösztöndíj nyertese.

– Nem hinném, hogy elég adattal rendelkezel ahhoz, hogy párhuzamot vonj a Világítótorony-ösztöndíj…

– Nem beszélhetnénk másról? – vágott közbe Erik. Megint kezdett felbugyborékolni a torkán a sok rossz érzés.

Kait válaszul csak megvonta a vállát, aztán bekapcsolt egy kis zenét. Az I Know You Know cím szám csendült fel. A jazz iránti rajongása a Kaliforniai álom című filmmel kezdődött. Az utóbbi időben női jazzénekeseket fedezett fel a harmincas évekből, és kortársakat is, mint például Esperanza Spalding. Mindig is az volt a bevett módszere, hogy ha talált valamit, ami érdekelte, akkor rávetette magát a témára, és nagyon elmélyült benne. Amikor a Shakespeare-fázisában tartott, elolvasta az összes darabot, megnézett minden filmfeldolgozást, és ahány színdarabot csak tudott. Aztán végül valami más keltette fel az érdeklődését, és továbblépett. Két kivétel volt: a pszichológia és a képregények. Úgy gondolta, ezeket soha nem fogja megunni.

– Otthon, édes otthon – mormolta, amikor Erik megállt a rendőrőrs parkolójában. Erik csak mordult egyet válaszul. – Ezt kifejtenéd bővebben is? – tréfálkozott Kait, aztán lágyabb hangon hozzátette: – A Meseudvar csak egy része a körzetünknek, ahol járőröznünk kell.

– Majd megszokom, hogy ott kell lennem. Nem nagy ügy. – És tényleg nem is volt az. Több mint három év telt el azóta, hogy Tulip elhagyta. Túl van rajta. Mégis megviselte az, hogy vissza kellett térnie erre a környékre, ahol régebben a nő lakott, ott állni az egykori háza előtt, ahol annyi időt töltött. De csak azért, mert ez volt az első alkalom, hogy azóta ott járt. Eddig viszonylag jól volt, túltette magát az egészen.

– Az a nő összetörte a szívedet, Erik. Nincs rá semmi ok, hogy úgy tegyél, mintha nem ez történt volna. – Kait megvárta, amíg férfi ránézett, aztán még hozzátette: – Előttem legalábbis.

Erik egyáltalán nem akarta lefolytatni ezt a beszélgetést. Csak mordult egyet, aztán kiszállt a kocsiból, és elindult befelé. Hallotta, hogy Kait egy sóhajjal követi.

Szörnyen belezúgott annak idején Tulipba, ez igaz. Annyira életteli volt az a nő, annyira eleven… Erik szinte más embernek érezte magát, ha vele volt, beszippantotta a varázslatos világa, amelyet mintha ő teremtett volna.

De ez nem jelenti azt, hogy megszakadt volna miatta a szíve. Persze fájt a szakítás, de ez csak azért volt, mert Tulip volt a számára az első. Nem az első barátnője, de az első igazi szerelme. Mielőtt vele találkozott volna, néhányszor már azt hitte, szerelmes – a szex miatt könnyű ezt gondolni, főleg eleinte, amikor még új egy kapcsolat –, de aztán amikor összejött Tulippal, rájött, hogy eddig tévedett. Amit korábban érzett, az meg sem közelítette ezt.

Normálisnak tekinthető, hogy amikor mindezt elveszítette, egy időre kibillentette az egyensúlyából. Valószínűleg azért, mert amikor a nő elhagyta Los Angelest, és nem engedte, hogy Erik vele menjen, egyértelmű lett, hogy megközelítőleg sem érzi ugyanazt, amit ő. A szerelem, amit Erik érzett, meglehetősen egyoldalúnak bizonyult, különben a nő nem lett volna képes csak így faképnél hagyni.

– Elsétáltál a bejárat mellett! – kiáltott oda neki Kait.

Tényleg annyira bele volt merülve a gondolataiba, hogy továbbment. Miért is hagyta, hogy belebonyolódjon az igaz szerelem és Tulip témájába? Ez már a múlt. Az, hogy látnia kellett a világítótornyot, nem változtat ezen. Az csak egy ház.

Megfordult, és követte Kaitet a takarítószekrény méretű kis irodába, ahol a gyalogos járőrként szolgáló rendőrök főhadiszállását rendezték be. Csak néhány környékbeli lakónegyed kapott saját gyalogos járőröket, akik többnyire mindig ugyanazon a területen lesznek ügyeletben. A rendőrkapitány döntött úgy, hogy tesznek ezzel egy próbát. Nem mintha maga az ötlet új lenne, de az utóbbi pár évben kimentek a divatból a gyalogos járőrök, és a kapitány be akarta bizonyítani, hogy érdemes lenne visszatérni ehhez a gyakorlathoz. Engedélyt kapott rá, hogy tegyen egy próbát egy kisebb területen.

Mivel ez még csak próbamenet volt, a szokásosnál több adminisztrációval járt, és több statisztikát kellett összeállítaniuk. Ezért ahelyett, hogy a papírmunka nagyját elintézték volna még a kocsiban, ahogy régebben szokták, Erik, Kait és a többi új járőr kapott pár ütött-kopott fém íróasztalt meg egy nyolcvanas évek végéről származó kávégépet. Jandro Flores épp töltött magának egy bögrével, amikor Erik és Kait belépett, és Erik megállt, hogy váltsanak egy szokásos üdvözlést: először egy pacsi, aztán az öklüket ütötték össze, aztán a mellkasukat. Azóta csinálták, amióta barátok lettek a rendőr-akadémián. Jandro korábban pár évet a tengerészgyalogságnál töltött, és Erik neki köszönhette, hogy átvészelte az első pár napot az akadémián, amikor még azt sem tudta, mit jelent az, hogy „alakzat”. A Los Angeles-i főiskolán ilyeneket nem tanítottak.

– Na, milyen volt? – kérdezte Jandro.

Tudta, hogy Erik nem túlzottan boldog attól, hogy vissza kell térnie a Meseudvarba. És azt is tudta, miért. Túlságosan is sok estét töltött azzal, hogy együtt ücsörögtek, és Erik belezokogott a sörébe Tulip miatt. Mert Jandro olyan barát volt, aki meghallgat akkor is, ha ezredszer mondod el ugyanazt, amíg sikerül kibeszélned magadból a fájdalmadat. Mint például: „Nem voltam elég ahhoz, hogy itt maradjon miattam.”, „Miért kellett kiderülnie, hogy ez a nő egy pszichopata?!”, továbbá: „Hogy lehetek ilyen szerencsétlen?”.

Mielőtt Erik válaszolhatott volna a barátja kérdésére, Sean Hankey közbeszólt:

– Csodás volt! Találtam egy új helyet, Carouselnek hívják. A legjobb báránykebab, amit valaha ettem.

– Annyit evett, hogy azt várom, mikor kezd el bégetni – tette hozzá Sean társa, Tom. – Szerinte a járőrözésnek az a lényege, hogy az ember járja az utcát, és közben egyfolytában zabál.

– Hé, csak kapcsolatot teremtek a helyi kisvállalkozókkal! Nem tehetem meg, hogy elsétálok egy étterem mellett, és nem eszek legalább egy mezzét. Az tiszteletlenség – közölte Sean.

– Mezze? – kérdezte Kait.

– Előétel – magyarázta Sean.

– Ez az ember igazi poliglott, ha… – kezdte Tom.

– Micsoda szavakat használsz! – szólt közbe Sean.

Tom nem vett róla tudomást, folytatta:

– …ha ételekről van szó. – Sean válasz helyet hangosan böfögött egyet. Tom elhúzta a száját. – Még mindig érzem a bárány szagát.

– És ha te fingasz, kelkáposzta- meg céklaszag van. – Sean megint böfögött egyet, és elégedetten megpaskolgatta lapos hasát.

– Egy vegán és egy húsevő bemegy egy bárba… – motyogta Jandro társa, Angie, fel sem nézve a telefonjáról.

– Szóval milyen volt? – kérdezte újból Jandro Eriket.

Erik megvonta a vállát.

– Semmi különös. – Igyekezett megjátszani a közömböst, de Jandro túl jól ismerte, nem dőlt be neki.

– Találkozol újból hogyishívjákkal… Brittanyvel? – kérdezte. Jandrónak az volt a véleménye, hogy az lenne a legjobb módszer arra, hogy kiverje Tulipot a fejéből, ha összejönne valaki mással. Habár évek teltek el a szakításuk óta, Jandro folyton ezt erőltette. Talán úgy gondolta, hogy ha Erik elég kitartóan keresgél, találkozik majd valakivel, aki olyan csodás, mint az ő felesége.

– Bettinának hívták. – Kait elővett egy üveg ásványvizet a táskájából. – És azóta volt két másik lány.

Igazából három. A harmadikat meg sem említette Kaitnek. Nem akarta hallani, ahogy rosszallóan sóhajt. Kait sokat beszélt, de ugyanannyit tudott közölni a sóhajokkal is, mint egy mondattal.

– És ki a jelenlegi jelölt? – érdeklődött Sean. – Minden részletet tudni akarok. A méreteit. Nagyobb-e a cipőmérete, mint a ruhamérete? Nálam ez mindig fontos kikötés.

Kait rosszallóan szipogott. A levegő beszívásával éppúgy tudott kommunikálni, mint a kifújásával.

Sean ránézett.

– Mi a gond?

– Nős vagy – felelte Angie Kait helyett, miközben tovább nyomogatta a telefonját.

– Ó, a fenébe! Tényleg nős vagyok – vágott vissza Sean. – Ezért kíváncsiskodom a részletek iránt Eriktől. Na nem mintha bármit is elárulna.

– Egy kanos macsó és egy úriember bemegy egy bárba – motyogta Angie.

Kait csettintett, és rászól Erikre:

– Papírmunka!

Erik is töltött magának kávét, és leült mellé. Ahogy Kait gépelni kezdett, elővette a telefonját, és megnézte a randiappon az oldalát. Küldött neki egy szívecskét egy Amber nevű csinos lány, aki Los Felizben lakott.

– Igen. Mindenképp igen! – Jandro odalépett Erik háta mögé, és megnézte a fotót. Erik küldött válaszul egy szívecskét. Nem azért, mintha még mindig segítségre lett volna szüksége, hogy túltegye magát Tulipon. Már rég túl van rajta. Csak annyi történt, hogy felkavarta a rossz emlékeket az, hogy meglátta a világítótorony-házat. Futó, átmeneti rossz emlékek. Szinte már el is felejtette őket.

Legalábbis addig, amíg nem kell újból visszamennie a Meseudvarba.

– Azt hiszem, egy minigofri-tálat kérek – mondta Serena Rubynak, amikor csütörtökön reggel találkoztak, hogy együtt reggelizzenek. – Ráadásul az egyikben füstölt lazac és kapros krémsajt is van, ez pompásan hangzik.

– Én gluténmentes vegán gofrit fogok kérni – mondta Ruby.

– Az finom lehet – felelte Serena. A sok színjátszó-tapasztalat segített, hogy őszintén hangozzon.

Ruby elnevette magát.

– Á, nem is, inkább azt, amelyik vagdalt hússal van töltve, és tejföl van a tetején.

– Helyes! Azt hiszem, akkor is tudnék barátkozni veled, ha az egészséges étkezés megszállottja lennél, de azért jelentene némi kihívást a dolog.

– A dupla mimózakoktélba fél üveg pezsgőt öntenek. De a mimóza nagyon egészséges, azzal a sok narancslével… Úgyhogy, gondolom, nem kérsz.

– Kérnék, de még dolgoznom kell pár monológon. – Serena belekortyolt a jeges teába. – Hétfőn egy ügynökkel találkozom, és lehet, hogy elő kell kapnom egy monológot.

– Még csak harmadik napja vagy itt, és már találkozód van egy ügynökkel. Nagyon gyorsan haladsz! – Ruby odaintegetett egy nagy pocakú terhes nőnek és egy jóképű, fekete hajú férfinak, akik épp átsétáltak a teraszon, és egy nagy fejű kutyát igyekeztek féken tartani, aki ételt akart lopkodni az asztalokról, amik mellett elhaladtak. A nő visszaintegetett. A férfi csak mosolyogva odabólintott, miközben két kézzel szorongatta a pórázt.

– Ők Jamie és David. Szintén a Meseudvarban laknak – mondta Ruby. – Kifelé menet majd bemutatlak nekik. A vadállat pedig Diogee. Ez a hely köztudottan kutyabarát, de nem vagyok biztos benne, hogy ennyire. – Ruby összerezzent, amikor a kutyának sikerült felmásznia egy székre, ami azonnal felborult, azzal fenyegetve, hogy az egyik sárga napernyőt is magával rántja. – Jártak vele kutyaiskolába, hogy egy kicsit megneveljék a baba érkezése előtt, de azt hiszem, ráférne még néhány lecke.

– Igen, egy-kettő – helyeselt Serena, miközben odalépett hozzájuk a pincér. Serenának tetszett a külseje: virágmintás inget viselt, a fején feltekert rasztatincseket, és bonyolultan fésült szakállt.

– Szóval máris találkozol egy ügynökkel – folytatta Ruby, miután leadták a rendelésüket. – Halljuk a részleteket!

– Megcsináltam mindent, amit szokás, végeztem egy kis kutatást, kiküldtem az életrajzomat. De igazából a vlogomnak köszönhetem a találkozót, amiben többnyire színjátszástippeket adok. Üzenetváltásba keveredtem valakivel, aki asszisztens volt pár évig a Lényeg című sorozat forgatásán, és szólt egy jó szót az érdekemben a főnökénél. Megkerestem az illetőt, és beleegyezett, hogy találkozzunk.

– A Lényegnél? Az remek! Nem túl nagyszabású produkció, de megvannak a kellő kapcsolataik – mondta Ruby. – Izgulsz?

– Már fontolgatom, hogy nem kellene-e mégis egy olyan dupla mimózakoktél – vallotta be Serena. – De leginkább jó értelemben izgulok, ami felpörgeti az embert, de azért nem zavarja az összpontosításban.

– Biztos hallottál már róla, hogy milyen Los Angelesben a közlekedés. Minden igaz, amit mondanak. Figyelj majd oda, hogy időben indulj el!

Serena bólintott.

– Igen, feltétlenül.

– Azt még meg se kérdeztem, hogy fogsz közlekedni. Valamennyire működik a tömegközlekedés, de nem igazán kényelmes.

– Egyelőre bérelek egy autót, de majd akarok venni is. Használtat. A kocsim Atlantában még valószínűleg kiszolgál pár évig, de annyira nem bíztam benne, hogy ide is eljöjjek vele.

– Majd figyelek, nem hallok-e valamit – ígérte meg Ruby. – És ennek az ügynöknek az asszisztense elmondta, hogy…

Serena felemelte a kezét, és belefojtotta a szót.

– Nem, beszéljünk valami másról! Ha még többet gondolok arra a találkozóra, át fogok billenni a rossz fajta izgulásba.

– Jó, rendben. – Ruby rámosolygott a pincérre, aki letette eléjük a tányérokat. – Én mindenbe szeretem beleütni az orromat, nem csak a munkával kapcsolatos kérdésekbe. Mesélj, milyennek találtad Eriket, a Meseudvar saját rendőrét. Úgy láttam, hogy pattogott köztetek egy-két szikra.

Hogy mit gondolt róla…? Kedves, nem túl nyomulós módon flörtölt vele. Könnyű volt vele csevegni. A pasi őrülten vonzó. De az is lehetséges, hogy tényleg őrült. Az egyik másodpercben még meghívta vacsorára, aztán a következő pillanatban gyakorlatilag elszaladt. Ahogy Serena ott állt, és csak bámult utána, azt mondta magának: Jól jegyezd meg! Ha egyszer el kell játszania egy olyan jelenetet, ahol visszautasítják, akkor fel tudja idézni, milyen érzés.

– Először nekem is úgy tűnt, hogy éreztem pár szikrát – ismerte be. – De nem, nincs semmi.