Copyright © Zoltán Gábor, 2026
ISBN 978 963 468 622 4

Zoltán Gábor

Nyilaskeltető

– részlet –

KALLIGRAM

(előszó)

A kötetben olvasható esszéket, előadásokat és recenziókat 2000 és 2025 között írtam. Az időszak elején dramaturgként és rendezőként dolgoztam, azután kutattam, és közben novellákat, regényeket írtam, mégis, időről időre kedvem támadt ilyen értekező szövegeket írni. Habár majdnem mindegyik megjelent valahol, vagy közönség előtt felolvastam őket, mégsem pusztán a felkérések miatt foglalkoztam ezekkel a szövegekkel: valamiért fontos volt számomra, hogy egy-egy elém került könyvről, filmről vagy más jelenségről írjak vagy beszéljek. Nem szegődtem kritikusnak, sohasem szándékoztam kánont alakítani vagy formálni, és olyan szándékaim sem voltak, hogy feldicsérésekkel szerezzek barátokat, akik viszonzásképpen engem dicsérnek fel, miközben más, rivális csoporthoz tartozókat leminősítve törjek előre – ám ha ilyesféle praktikus céljaim nem voltak, akkor miért írtam esszéket és recenziókat, miért tartottam előadásokat?

Talán azért, mert ha mások számára is érthető módon elemzek egy jelenséget, magam is jobban megértem. Azáltal, hogy mondatokba foglalom érzéseimet és gondolataimat, pontosabban látom azt, ami felkeltette a figyelmemet, és esetleg arra is rájövök, miért vált fontossá, hogy foglalkozzam vele. Öncélú, önző tevékenység tehát ez, amire csak az a feltevés ad mentséget, hogy másoknak is érdekes lehet bejárni a gondolatoknak ezt az útját, vagy azért, mert így megérthetnek valamit, vagy mert más szemszögből pillanthatnak rá egy-egy jelenségre, mint amelyből korábban látták azt. Néha még az is megfordul a fejemben, hogy mivel mások még nem írtak valamiről úgy, ahogy én írnék, nem árt, ha megírom és közzéteszem.

Meg még azért sem árt, mert tapasztalom, hogy a regényeim és novelláim nem mindig, nem minden olvasó számára érthetők, legalábbis nem feltétlenül válik minden olvasó előtt világossá, hogy milyen szemlélet alapján jöttek létre – ebben segíthet, ha megmutatom, hogy hogyan olvasom más szerzők műveit, milyen sajátosságaikra figyelek, milyen szerzőket tisztelek és szeretek, és mi okból. Vagyis azt remélem, hogy értekező szövegeim közelebb vihetnek az Ólomszívhez és az Orgiához meg a többi regényhez és novellához. Persze az sem árt, ha fel tudom hívni a figyelmet az általam tisztelt alkotók műveinek értékeire, egyáltalán, ha fel tudom hívni a figyelmet valamilyen információmorzsára vagy összefüggésre, amire rábukkantam.

Keletkezésük sorrendjében is elrendezhettem volna az egyes darabokat, ám jobbnak láttam úgy csoportosítani őket, hogy egy-egy felvetődő téma az ismételt megjelenéskor lehetőleg továbbgyűrűzhessen, bontakozhasson, hogy az egész könyv akár az elejétől a végéig valamiféle bejárható úttá, történetté váljon. Ettől függetlenül, ha valaki jobbnak látja mégis az időben előre- vagy visszafelé haladva fogyasztani az egyes írásokat, könnyen megteheti, hiszen feltüntettem, hogy melyik mikor keletkezett, és hol jelent meg először.

Itt viszont elérkeztem egy problémához. Némelyik szövegen a folyóiratbeli megjelenés után tovább dolgoztam, mert a témában, amiről írtam, új fejlemények álltak elő, és azokat is rögzítenem kellett, vagy csak mert nem tudtam leállni, új gondolataim támadtak. Viszont be kell látnom, hogy ha sok éven át folyamatosan toldozgatom ugyanazt az esszét, idővel naplóvá alakul, és eredeti változatához képest mindenképpen aránytalanná válik, ráadásul évek alatt nemcsak a taglalt jelenségek változnak meg, hanem a szemléletmódom is alakul, módosul; igen, ez a könyv annak is dokumentuma, ahogyan a szerző változik. Emiatt kényszerítettem rá magam, hogy akkor is abbahagyjam egyik-másik esszé továbbfogalmazását, ha lenne még mit hozzátennem – ez főleg az emlékezetpolitikai témákban keletkezett írások esetében fordul elő.

(köszönetnyilvánítás)

Kálmán C. Györgynek, az ő emlékének ajánlom ezt a kötetet,

valamint Ungváry Krisztiánnak, aki könyveivel, előadásaival sokat formált gondolkodásomon, fontos észrevételeivel igazolta vissza törekvéseimet, illetve hívta fel figyelmemet hibáimra, figyelmetlenségeimre és hiányosságaimra, nem egy esetben már a megjelenés előtt olvasva szövegeimet,

a szerkesztőknek, akik felkéréseikkel inspiráltak és figyelő tekintettel javítgatták soraimat, miközben barátian buzdítottak, elsősorban Ágoston Zoltánnak, Bazsányi Sándornak és Vörös Istvánnak,

a lapoknak és folyóiratoknak, amelyek helyet adtak munkáimnak,

a konferenciák szervezőinek és közönségüknek,

ajánlom barátomnak, Kerékgyártó Istvánnak, aki nemegyszer rázott fel levertségemből, és aki utat nyitott számomra más írók, gondolkodók felé; mert az olvasáshoz és íráshoz kell a magány, de bizony nem árt némi társaság is, beszélgetés olyanokkal, akiket érdekel, miket gondolunk, és mi is kíváncsiak vagyunk az ő gondolataikra,

ajánlom feleségemnek, Tönkő Verának, aki sok éve tanúja, és tudom, elszenvedője annak, hogy írok, aki a legtöbb szöveg első olvasója,

és ajánlom gyerekeimnek, Annának, Andrásnak és Gerzsonnak, akiket, amíg kicsik voltak, óvnom kellett azoktól a sötét tartalmaktól, amelyek a könyveimben rejtőznek, de érezve szeretetüket és megértésüket, bízom benne, hogy ez a könyvem, ahogy a többi is, kedves lesz számukra.

Ez a tizedik kötetem, és már a hatodik a Kalligramnál,

ajánlom Mészáros Sándornak, aki nemcsak névlegesen, hanem valóságosan a kiadóm, és Tóth-Czifra Júliának, a végtelenül megértő, ugyanakkor éles szemű és biztos kezű szerkesztőnek.

Istenhegyi vadászok

(2018)

Térey Jánosnak

Dr. G. Gy.‑t negyvennégy novemberének végéig egy arisztokrata hölgy bújtatta Béla király úti villájában, onnan cibálták ki a nyilasok, hogy először levigyék a XII. kerületi székházukba, a Városmajor utca 37.-be, majd kifosztás és bántalmazás után vissza fel a Svábhegyre, a Gestapóhoz. Vallatás és verés után újra le. Megint a XII. kerületi nyilasok gondjaira lett bízva. Egy nagyobb turnusba beosztva hajtották Óbuda, a Bohn téglagyár felé. De a kísérők több ízben megállították a menetet. Először a Diana úton, a vendéglőnél.

Azon a helyen most nincs vendéglő. A telken, amit be tudtam azonosítani, elvadult kerttel körülvéve állt egy ház. Körbejártam, és a kerítésen meg a növényzeten át leskelődve nézegettem. Lassan sejlett fel az egykori vendéglő a műhelyek és lakások helyén, a kerthelyiség, míg megbizonyosodtam róla, hogy igen, itt állították meg „a szomorú menetet” a kísérő nyilasok – dr. G. Gy. fogalmazott így később –, itt vették el az emberektől még megmaradt bőröndjeiket és táskáikat, és aztán innen vitték őket tovább a Bohn téglagyár felé. Az sem volt más, mint közbülső állomás, ahonnan a legtöbb embert gyalogmenetben a gyepűre hajtották. Divatba jöttek ezek a szép régi szavak akkoriban. Gyepű. Számonkérő Szék. Felkoncoltatik.

Mivel sokan haltak meg útközben, ezeket a transzportokat idővel kezdték halálmeneteknek nevezni. Az elhajtottak többsége a határ mentén pusztult el a háború végéig még hátralévő közel fél év során.

Itt, ebben a házban bontották ki a poggyászaikat, és osztoztak meg a holmikon a környékbeliek. Azokon az élelmiszereken és meleg ruhákon, amelyek jól jöttek volna az elkövetkező esős, havas, hideg hónapok során.

Lemértem, öt perc az út a Gestapo-épületektől a vendéglőig. Az egykor a Gestapónak szolgáló társasházaktól az egykori vendéglőig, természetesen. Onnan háromnegyed óra a Városmajor utca–Kék Golyó utca sarok, a következő stáció.

Az úgynevezett Hegyvidék, vagyis Budapest XII. kerülete kellemes hely hírében áll, és hogy még inkább így legyen, azon helytörténészek is dolgoznak. E munka jegyében egyre bővülő nyilvántartást vezetnek a terület valaha nevezetes vendéglőiről is. Dr. G. Gy., sajnos, nem jegyezte fel a vendéglő nevét, így a listában nem találtam rá. Közvetett adatok alapján mégis sikerült kiderítenem, hogy hívták a vendéglőst: Szédelyi Gábornak.

Forrás: Képes Figyelő, 1945/2Ami még meglett: egy fénykép a lányáról. Szédelyi Erzsébetet a háború után a Népbíróság vonta eljárás alá. A háború előtt a közelben, a Béla király úton laktak a férjével és kislányával. A férjét Galambos Imrének hívták, szabó volt, és tüdőbeteg, és lelkes nyilas. Ezt is megírtam, és milyen jól tettem, hogy megírtam, mert miután a készülő könyvnek az a részlete megjelent az ÉS-ben, azonnal megkeresett valaki, aki negyvennégyben találkozott Galambos Imrével. Régóta abban a hiszemben élt, hogy nincs a világon rajta kívül más, aki tudna róla, hogy élt egyszer egy ilyen nevű ember. Egy nyilas, aki előbb a pusztulásba akarta vinni az édesapját és az édesanyját, meg őt, a nyolcéves kislányt, majd nemcsak hogy megkímélte őket, de néhány hétig együtt rejtőzködött velük, és közben rettegett egyenruhásból „emberré vált”. Később ezeket megírtam az Orgia című regényben. Amit nem írtam meg, és aminek még utána kéne néznem, az Galambos testvér tevékenysége a negyvennégy karácsonyát megelőző napokban, hetekben. Az adatközlőm úgy hallotta annak idején, hogy Galambos Imre részt vett a svábhegyi panziók ellen indított razziákban. Ott rejtőzködő embereket szedtek össze és vittek le a Városmajorba. Ezeket már a svábhegyi Gestapo közbeiktatása nélkül maguk rabolták ki és kínozták meg a XII. kerületiek, és a téglagyárba se vitték be, hanem a Duna-parton lelövöldözték őket.

Igaz is, ennek a nyilasnak volt egy kislánya, és az a kislány pont annyi idős volt, mint a zsidó lány. Ha Szédelyi Erzsébet másképp nem dönt, együtt bujkálhattak volna szilvesztertől Pest elestéig. Ha még él, nyolcvankét éves most Szédelyi Gábor unokája. Őrizhet emlékeket a Városmajor utcai nyilasházról, meg az Andrássy út 47.-ről, abból az időszakból, amikor ott vendégeskedett a kerület, és persze nagyapja birodalmáról, a Zöld Vadászhoz címzett vendéglőről a Diana út kanyarulatában.

Különben Diana is vadász volt, bár nem zöld. A nyilasok, azok viszont zöld inget viseltek, és vadásztak is, arra az élőlényre, aminek elejtése egy ember számára minden vadénál izgalmasabb lehet: emberre. Kifigyelték szokásait, felkutatták búvóhelyeit, csapdát állítottak neki, hajszolták, mielőtt vérét ontották.

Krúdy Gyula írt egy novellát a Zöld Vadászról. A meseszerű történetben egy szegény vándorlegény találkozik a rejtélyes Zöld Vadásszal. A csattanó az, hogy a Zöld Vadász nem más, mint Mátyás király. Ami esetleg összefügghet azzal, hogy a Mátyás király út épp itt ered.

Térey Jánosnak köszönhetően tudtam meg, hogy dr. G. Gy.-éket a Zöld Vadászhoz címzett vendéglőben rabolták ki, és azt is, hogy a vendéglőst nagyjából egy hónappal később szovjet katonák lelőtték, mely erőszakos cselekményről a rendszerváltás után a helyi emlékezet őrei a közeli parkban állított emlékművön megemlékeztek. Ott olvasható a vendéglős neve, igaz, mint Szédelyi János; ezt, úgy tűnik, elírták.

Budapest Főváros Levéltárában, Kaprinay Endre közjegyző anyagai között található egy hagyatéki irat, miszerint Szédelyi Gábor Dianna [sic!] út 2. szám alatti lakos elhalálozott 1944. december 27-én.

„Végrendelet: nincs

Halálesetfelvétel: nincs

Hagyatéki leltár: nincs”

Az Istenhegyi út alsó végén, háromnegyed óra járásra, szintén található egy emlékmű. Sokkalta nevezetesebb, mint a fenti. A hírhedt turulos. Amin zöld bronzcsíkok őrzik az ostrom áldozatainak nevét. Mint ismeretes, az emlékmű állításának kezdeményezése óta vita tárgya, hogy tulajdonképpen mire emlékeztet a turul, és kiknek a nevét tették alá. A Szomszédban felidézem a számomra érthetetlen körülményt, hogy a megörökítendő személyek listáját megalapozó történészi jelentést és az egyes esetek dokumentálását nem hozták nyilvánosságra, sőt korabeli – és tudomásom szerint nem cáfolt – híradás szerint titkosították.

[…] nem világos, hogy ha egy Olasz fasori vagy Bors utcai lakost a nyilasok alsónadrágban a Dunához kísértek, áthajtottak a Lánchídon, és az V. kerületben a folyóba öltek, az itteni halott, vagy belvárosi, az se, hogy ha egy bujkálót, katonaszökevényt, kommunistát vagy zsidót a Városmajor utcai nyilasházban gyilkoltak meg, az a Hegyvidék halottjának számít‑e, a neve ott díszeleghet‑e a madárszobor alatt […] az is kérdéses, nincsen‑e a nevek között olyan lakosé, aki nem a szovjetek és az angolszászok ellen harcolt, hanem honfitársai, fegyvertelen magyar állampolgárok ellen.‍¹

Szédelyi neve megtalálható a turulemlékművön, ott helyesen, Gáborként.

Ha a benyomuló idegen katonák lelőnek egy helyi vendéglőst, az nem helyeselhető. Akár azért végeztek vele, mert eldugta előlük a borát, pálinkáját, akár mert valaki szólt nekik, hogy az illető nyilas volt.

Az volt? Nem csak a lánya és veje volt az?

Nos hát, az a helyzet, hogy bizonyítani tudom: a Zöld Vadászhoz címzett vendéglő üzemeltetője nyilaskeresztes párttag volt. Ugyanis az Országos Levéltárban őrzött belépési kartonok között akadnak olyanok, melyeken Szédelyi Gábor ajánlóként szerepel.‍² Tagot pedig csak tag – megbízható, kipróbált tag – ajánlhatott.

Pont az ilyen körülmények sejtelme lengedezik kezdettől a turulszobor körül.

A nyilas sosem jár egyedül. Szédelyi mellett rögvest felbukkant még egy, az Adamek József nevű. Ugyancsak svábhegyi lakos, felvésve mindkét emlékműre.

Ha most azt kérdezné valaki, szerintem mit kellett volna csinálni Szédelyi Gáborral, semmiképp se mondanám, hogy rendes nyomozás és bírósági tárgyalás nélkül el kellett venni az életét. Ha nem végeznek vele, ha az ostrom után letartóztatják, ha adatokat gyűjtenek a tevékenységéről, elítélhették volna. Pusztán a halálba hurcolt emberek ingóságainak eltulajdonításában való részvétele miatt is, de ha életben van, ha megvádolják, ha nyomoznak utána, alighanem bővült volna a bűnlajstroma. Mindenesetre azt nem tartom helyesnek, hogy áldozatként van számontartva, akinek emléke közösségbe kellene hogy forrassza a ma élőket.

Jegyzetek

Istenhegyi vadászok

1 Zoltán Gábor: Szomszéd, i. m., 14.

2 Kredics György és dr. Kurunczy Sándor belépési kartonjai.

Tartalom

(előszó)

(köszönetnyilvánítás)

Nyilaskeltető

Szimbólumok háborúja

Mi az, hogy történet?

Istenhegyi vadászok

Szokol, turul, 2RULE

Wir sind

Zsidók és nyilasok egymás szomszédságában

Erre a háztömbre

Mintha összebeszéltek volna

Vincellérek, molnárok és serfőzők a Városmajorban

Huszonegyesek

Vaskampók a dohszagban

Mészöly, az Emkénél

Mintha tetten érték volna

Maszkcsók

Adler doktor éjszakái

Eljárások és szívességek

Kié Kertész?

Szép versek 1990

Mellékdal

121 év háború

Mister Ottlik’s mistake

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia.
Korrektor Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK–PIM Oláh János-ösztöndíjasa volt.
A borítót Ország Lili: Attila úti iskola c. festményének (© Hungart) felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 622 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL