részlet

Szerkesztette és a jegyzeteket írta
Radnóti Zsuzsa

© 2023 Örkény István jogutódai
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Váradi Zsolt

ISBN 978 963 620 168 5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mindnyájan együtt és külön-külön,

egymástól elrekesztve s mégis együtt,

semmit se látnak, ámde nézik egymást,

egymásba néznek, s földerengenek…

Kosztolányi Dezső: Ünnepi körkép

Lágerek népe

Előszó

Ez a könyv egy hadifogolytáborban íródott, a fogság mostoha körülményei között. Ez annyit jelent, hogy a kérdéseket sohasem szemlélhettem kívülről, hanem mindig csak belülről, a drótok közül. Ezáltal az ítéleteim alkalmasint kevésbé objektívak; de talán éppen ezért hívebbek, jellemzőbbek.

Csalnom nem lehetett. Több százezer ügyész fürkészi szómat. Iparkodtam mindvégig az igazat írni: az élő emberek valódi nevükön szerepelnek, egy-két kivétellel, mikor „álnevet” adtam, kíméletből vagy kénytelenségből. De ha mindig a valóságról szólottam is, a valóság rendjét már én csoportosítottam; s ezért ha az igazság szenvedett általa, a felelős én vagyok, s nem a valóság, nem az élet.

Sikerült-e eltalálnom az egyensúlyt igazság és valóság között – nem tudom. Néhol, úgy érzem, túl sok a ború. Másutt a derűt sokallom. Félek, nem tartottam kellő mértéket; de az élet sem tart mértéket soha és sehol. Ahol a ború sötét színei sűrűsödnek meg, ott a halál közelsége alapozott fekete tussal. Ahol sok a derű, ott átüt az élet vérvöröse, az enyém és százezer társamé.

A hadifogság nagy és keserves próba. Próba emberségből, erkölcsből és életrevalóságból. Akik megélték, megtanultak hinni a szenvedés emberformáló erejében. Akik túlélték, megállták a vizsgát, s számukra az éhség, a honvágy meg a tífusz nem volt hiábavaló megpróbáltatás.

Kemény sors, de csak kemény kövön csiszolódik a jellem. Hiszek abban, hogy akik elviselték a fogság próbáját, elviselik a nehezebbet, a szabadság próbáját is. Hiszek abban, hogy otthon, a szabad hazában sokszor igazságosabb bíró lesz az, aki itt a fogságban kenyeret lopott, mint aki a bírói hivatást megtanulta, de nem tudja, mi az: híján lenni a kenyérnek. Az igazságot sosem osztogatták ingyen. Mindig szenvedni és harcolni kellett érte.

Krasznogorszki hadifogolytábor, 1946. július–szeptember

Egy hadtestparancsnoksági parancs

„A magyar királyi III. honvédhadtest 1943. január 12-től kezdve a Don-állások kézben tartásáért súlyosan veszteségteljes harcokat vívott. Az urivi áttörés következményeképpen a magyar királyi 2. hadseregtől elválasztva a Korpsgruppe Siebert alárendeltségébe került. Ebben az alárendeltségben több mint tizenkét napon át biztosította a német 2. hadsereg tervszerű visszavonulásához szükséges időt.

A harcokban a magyar csapatok emberfeletti hősiességről tettek bizonyságot. A mindinkább fellépő lőszer- és élelemhiány, párosulva a szokatlan nagy hideggel, megtörte a védők ellenálló erejét. E perctől kezdve a német hadvezetőség számára csak tehertételt jelentettünk.

Elöljáró parancsnokomnak ismételten bejelentettem csapataim helyzetét, kérve azoknak kivonását, egy hátsóbb helyen való pihentetését és újból való szervezését. Sajnos ez nem történt meg, hanem lőszer, élelem és fedél nélkül, a puszta havon szenvedtették végig az orosz tél borzalmas éjszakáit. Láttam rajtatok, hogy napról napra sorvad testi és lelki erőtök, és hogy valamennyien a biztos pusztulás elé tekintünk. A német hadvezetőség súlyos helyzetében még az élelmet se tudta biztosítani.

A mai napon Siebert tábornok úrtól azt a parancsot kaptam, hogy vezesselek benneteket az Olim-pataktól nyugatra eső területre, ahol keresztül tudjuk magunkat nyugat felé törni. Azon az orosz hadseregen keresztültörni, amelyiken a német hadsereg teljesen felszerelt, teljes harcértékű hadosztályai sem voltak képesek!

Ezt a parancsot én nem tudom nektek továbbadni, mert nincs értelme, hogy az agyonfagyott, kiéhezett magyarok ezrei tíz tölténnyel puskánként, üres gyomorral, tehetetlenül pusztuljanak el.

A német hadvezetőség a múltban kiadta a parancsot, hogy harcolni és a német hadseregnek szolgálatot teljesíteni akaró honvédeket átvesz, s úgy bánik velük, mint a többi, szolgálatában álló népek fiaival.

A magyar nép történelmében többször előfordult már hasonló helyzet, hogy – egyes merész parancsnokok vezetése alatt – még hihetetlen távolságra is áttörtek.

Ezek után kénytelen vagyok mindenkinek saját belátására bízni jövendőjét, mivel élelmet, lőszert és végrehajtható feladatot adni nem tudok.

A magyar haza mindenkor hálás szeretettel fog visszaemlékezni hős fiaira, akikhez hasonló sors csak keveseket ért a magyar nemzetben.

Isten veletek, magyar honvédek!

Krasznoje-Olim, 1943. február 1.

Gróf Stomm vezérőrnagy,

hadtestparancsnok”

Fogolykutatás

Nem lesz könnyű dolga a kutatónak, aki egyszer tiszta képet akar arról, miképpen éltek, gondolkoztak és változtak a változó idővel a Szovjetunióban élt magyar foglyok. Központi adatgyűjtés tudomásom szerint nem folyt. Az egyéni gyűjtés nehéz, mert ez a sok százezer magyar négy-ötszáz táborban él, távoli szórványokban, más körülmények, eltérő éghajlat és sajátos munkaviszonyok között. Igaz, hogy az állandó oszcilláló mozgás a legtávolibb pontokat is közelebb hozza, de az egyesektől szerzett adatokkal nagyon csínján kell bánni. Semmi sem hamisíthatja meg annyira az igazságot, mint a tények.

Pedig fontos, nagyon fontos lenne világosan látni ezt a kérdést. Félmilliónál több azon magyarok száma, akik történelmi időkben és alkotóerejük javában éveket töltöttek és töltenek hadifogságban. A nemzet testének egy nemes szerve, férfilakosságának jelentős százaléka ma a határokon kívül él, s ott fejlődik, okul, változik. Nemcsak távol került a hazától, hanem el is szakadt tőle, mert a haza vérkeringésétől és belső feszültségétől elválasztották. Amikor majd ez az élő áram visszakerül a nemzet testébe, egészen más lesz, mint amilyen akkor volt, amikor lecsapolták. Ez a fejlődés históriai fejlődés, és a hatása is komoly jelentőségű, sőt talán történelmi jelentőségű is lehet. Népünk múltjában egyetlen példa sem akad, amikor ilyen nagy tömegek éltek az ország határain kívül, egy új társadalmi rend aktív sugárzásának hatása alatt.

Az alább felhasznált adatoknak a teljességre nem lehet igényük. Igaz ugyan, hogy csaknem négyesztendős gyűjtés adataiból válogattam össze, de gyűjtésem rendszertelen volt, s az anyag nemegyszer elpusztult. S jóllehet sok táborban éltem, sokfelől verbuvált honfitársak között, mégis van számos olyan tábor, mellyel soha nem volt kapcsolatom. Így tehát ezek az írások inkább egy munka megindítását, mintsem egy munka elvégzését jelentik, s a hiányosságok nem annyira a gyűjtő hanyagságából, mint inkább a gyűjtés körülményeiből következnek. Mert a hadifogság ennek a munkának is természetellenes korlátokat állított.

A csillag
Zágon fölött

Mi magunk se tudjuk, hányan vagyunk; több tízezren-e, vagy talán százezerszámra élünk e két világrészen végignyúló, beláthatatlan ország megszámlálhatatlan fogolytáboraiban. Nem jár a posta a táborok között; ahogy hazulról sem, egymástól se kapunk levelet. Csak vonatok jönnek-mennek, hosszú hadifogoly-szerelvények zötyögnek innen az Urálon túlra vagy onnan vissza, az európai országrészbe. Ezek viszont sűrűn járnak; odaállunk a kapuhoz, megvárjuk az érkezőket, akik előbb minket faggatnak, mi várja őket itt, aztán elmesélik, hogy éltek ott.

Így aztán lassan – olyan lassan, ahogy az évek múlnak – mégiscsak megtudunk egymásról valamit. Van egy nyomtatott újságunk is, a Moszkvában szerkesztett Igaz Szó; abban is olvasunk híreket, beszámolókat, leveleket. Néha mi magunk is útnak indulunk hol északról délre, hol a hegyekbe, hol a tengerpartra, ahogy a sors dobál. Szállongó hírekből, elejtett szavakból, többnyire a véletlen szeszélyéből lassacskán mégis kirajzolódott egy kép; annak a képe, hogy miképpen élt, mit érzett és gondolt Istennek ez a legelesettebb gyermeke, a hadifogoly.

*

A kezdet kezdetén, az „őskorban”, mikor a létért harcolt, nem érzett semmit a világon. Élni akart. Élni annyi, mint önzőnek lenni. Magányos volt. Sötétség és kemény burok vette körül, s ő oly egyedül volt benne, mint egy mogyoró.

Még irigységet sem ismert. Ha éhes volt, és másnál kenyeret látott, észre sem vette, hogy a kenyér másé, csak azt látta, hogy kenyér. Kenyér, amit el kell lopni, és meg kell enni.

Sokan loptak kenyeret. Lopnak néha ma is. S az érdekes az, hogy ha elkapnak egy tolvajt, hosszú vita folyik arról, mi történjék vele. Feljelentsék, eltángálják, vagy csupán levonják-é neki a kárt. A barakk dönt, s következik a verés vagy fogda. De csak a legritkább esetben a megvetés.

Otthon a tolvajt kiközösítik. Itt megverték, és vállat vontak. S ez nem erkölcsi fogyatékosság, hanem a teljes közöny. Az érzelmek abszolút nullapontja ez, egy olyan állapot, melyről mélyen hallgat az irodalom. Talán azért, mert ritkán volt rá példa; de most itt vannak példák, száz és ezer.

Mindig csak arról hallottunk, hogy az ember szenvedélyből gyilkol. Szerelemféltésből, elvadult vágyból – akár egy asszonyért, akár egy aranygyűrűért, akár valami másért, de mindig megszállottan, mint egy ámokfutó. Íme, itt vagyunk, akik vágyak nélkül, fásultan és közönyösen tűrtük és néztük a halált. Példa kell? Van rá példa. S ha válogatunk a példák közt, csak azért válogatunk, mert a legtöbbnek még a neve is feledésbe merült. De akadt olyan is, akié megmaradt.

*

Dr. Nánásy György. Orvos volt Budapesten. Ismert sportoló is: talán úszott vagy vízilabdázott. 1943 telén térd alatt amputálták mind a két lábát. Néhány héttel utóbb került elszállításra; a vagonban már csak „fönt” volt hely, a priccsen. A priccs hatodnap meglazult, a fele lecsúszott a földre, s a föntiek attól fogva úgy utaztak, mint egy síkos csúszdán. Támaszkodva, kapaszkodva. A priccs lejtett, a vonat rázott. Nánásy csontjai még nem zárultak le. Egy karcolás is nehezen gyógyult akkor. Nánásy csúszott és kiabált.

Néha erőt vett magán valaki, följebb ültette, és megtámasztotta egy fadarabbal. De ez se használt. Föl kellett volna emelni a priccset, és beverni egypár szöget. Harmincöt ember volt a vagonban, de egy se tette meg. „Gyengék” voltunk? Közönyösek voltunk. Nánásy még két napig jajgatott, aztán elhallgatott. Sem a jajgatását, sem a halálát nem vette észre senki.

Nem tudom, hol s mikor éltek az emberek a tompaság s a közöny ilyen fokán. A felebarátjának senki sem juttatott részvétet; de nem jutott abból saját magának sem. Az eszmélet egy hangya eszmélete volt, az ember csak eltűrte a saját sorsát, és ösztöneivel tájékozódott. Megszűntek, kihagytak az emlékek. Nem csak az arcok és a képek merültek el. Kedves nevek, fontos évszámok is. Sokan azt hitték, hogy a tífusz az oka. De az oka a közöny, a tompaság volt.

Volt, aki a születése évén kívül egyetlen évszámra sem emlékezett. De a legtöbben a neveket felejtették el. Nem csak az iskolában tanult hírességekét, VIII. Henrikét vagy Hunyadiét. A barátjuk nevét nem tudták megmondani. Ismertem egy németet, aki a kislánya nevét feledte el. Nem elég, hogy elfelejtette. Hónapokon át eszébe se jutott, hogy felidézze, hogy a fejét törje rajta. Teljesen mindegy volt neki.

Hívságos fáradság volna, hogy érzelmek után kutassunk egy ilyen mélyponton. Ami érzelem volt bennünk, azt már a háború is tizedelte, ritkította. Már a fronton összezsugorodtak az érzelmek, s a múlt nagy szikraesőjéből egy-két szem zsarátnok maradt csupán, néhány vonás, egypár szó, s talán még annyi sem.

Ez az állapot, a sötétség korszaka, átmenet volt. Az első fény, ami átütött rajta, a pékség kemencéjének a tüze volt, ahol a kenyér sült, s a konyha ablaka, melyen a leves gőze párázott. Talán nem árt emlékeztetni rá, hogy az emberi öntudat alapja ma is a karaj kenyér. Minden csak ezután következik. Álom, szeretet, vágy és szerelem, imádság és még az emlékezés is. Csak akkor, ha kézben az a karéj.

Így tört meg a jég – így kezdődött újra a csaknem elvesztett élet. Az emberi érzés is ekkor támadt fel. Két ember végre szóba elegyedett. Eddig csak rászóltak egymásra, „Eridj odébb”, vagy „Ne aludj itt”, vagy a tüskés indulat más hasonló szavaival. Ideje, hogy elkezdjenek beszélgetni.

Ember szól az emberhez. Az első mondata ez: „Bajtárs, hová valósi?” Ez a legelső. Hátha paksi, szenci, mezőkövesdi? Akkor nem kell sokat magyarázkodni, magától gombolyodik a fonal. S hátha éppenséggel földi, falubéli? A fogságban mindenki a szomszédját kereste, öccsét, sógorát, komáját, fáradhatatlanul. Úgy látszik, minden magyar úgy benne szorult a falujában, mint a fa görcsében a fejsze.

Talált-e földit, vagy nem talált, ki tudja? Ha így, ha úgy: valahogy nekieredt a szó. Ha szürke is: emberi szó. A hosszú és füstös barakkokban e sűrűn pergő szavak raja zümmögött. Ehhez ismerni kell a hangulatot, mely világra hozta őket. Odakint az örökké tartó esőt. A csiganyálon sikamló napokat, melyek még annyira sem különböznek egymástól, mint egy filmkocka a következőtől. Se nem élet, se nem halál. A kettő közt egy átmenet.

Az élet nem reménytelen, de mégsem kecsegtet semmi jóval. A legelső öröm, az első remény is csak évek múlva valósulhat meg, a háború után, a fogság után, otthon… Az idő rabsága ez. Semmihez sem hasonló. A rab a fegyházban hiszi és várja: hátha megcsikordul a kulcs, kegyelmet kap, és szabad. Itt nincs semmiféle kulcs, nincs kegyelem. Itt hosszú és nehéz évek gördülnek alá, a történelem fogaskerekei fordulnak egymásba, s ezt nem gyorsítja meg sem a vágy, sem a bánat, sem az imádság. Itt várni kell, nap nap után… „azt mondd el, a süket Misogáról!”

Berec elmondja a dolgot a süket Misogáról. Tízszer hallották már. Nem nevetnek a történeten, csak őrlik és gyúrják a szemfogak között, mint a rágógumit. Mindenkinek van egynéhány begyakorlott története, s ezt szinte azonos hangsúllyal adja elő mindig, akár a színészek a szerepet. Aki régen lakója a barakknak, fél füllel is megállapítja, ki miről beszél, hol tart és mikor végez. „Kiugrottam a két szájtátó bekk közül…” Aki kiugrott, az Bedő.

*

A két bekkről Bedő István beszél. Így megy tovább: „Szöktetem a centert, futok le a jobb szélen, stoppolok, éles, félmagas gól!” Az alsó priccsen az öreg Mészáros, egy bihari paraszt, a méheit emlegeti. „Jöttek vissza a pestiek, mind összemarták őket a méhek. Ráraktam egy fél krumplit a nyakukra, ahol megdagadt. Mert a méhcsípést csak a nyers krumpli lohasztja le, más semmi.”

Markovics ügynök volt, s a barakk kívülről tudja az összes dunántúli drogisták nevét. Miről mesél Markovics? Az illatszerekről és az óvszerekről meg a drogisták feleségeiről. „A férj persze nem sejt semmit” – ez a vége a történetnek, mind a nyolc történetnek. A nyolc férj közül egyik se sejtett semmit.

Ferenczinek csak egy története van: az, amikor statisztált az Operában. Így kezdődik: „Feljött hozzám Ödön, és azt mondja” – s így végződik: „Szörnyen beleizzadtam, de megérte.” És Mihók őrvezető történetének eleje ez: „Jött a munkavezető, reszeljem ki neki a kockát…”, s a vége pedig így szól: „Már majdnem megbolondultam, mikor jött az orvos, és azt mondta: fiú!” Az ember el sem hinné, hogy Mihóknak e kalandos története nem tart másfél percnél tovább.

*

Ilyen ügyefogyott az ember, mikor végre partot ér. Most kezd élni, de még rázza a hideg. Emlékei, láttuk, elapadtak. Nem futja többre az emlékezésből, mint nyolcra-tízre. Azok is egyhangúan ismétlődnek. S amilyenek az emlékei, olyanok az álmai is.

Miről álmodnak az éjszakák? A legtöbben evésről álmodnak, friss gyümölcsről, ropogós pecsenyéről. Keresztelő, kézfogó és disznótor. Nem kell biztatni senkit, az álmait mindenki boldogan meséli el, azon melegében, ahogy felébredt. „Rántott csirkét ettem zöld salátával.” A másik galuskát evett, a harmadik szilvás gombócot. Ily dúsan terített asztallal kezdődik a nap.

Aki nem evéssel álmodik, az is így kezdi: „Az éjjel otthon jártam.” A legtöbb ember az anyját keresi. Nem találja a házat, ahol lakik. Átveti magát a palánkon, hason csúszik, meglapul. Idegenekkel, sokszor az apjával birkózik. Gyakran gyilkolni is kénytelen, hogy az anyját viszontláthassa. És az álmok éppúgy ismétlődnek, mint a süket Misoga meséje. A legtöbben hússzor-harmincszor álmodják ugyanazt, s az álom olyan unalmassá és egyhangúvá válik, mint a szobafestőnek a sablonja.

Különös, hogy a legritkább a harmadik álom: a háború. Ha mégis előfordul, többnyire a fogságba esés pillanatáról szól. Egy ideig egy Barátosi nevű dési asztalos feküdt mellettem. Nyugtalan alvó volt, néha fel-felordított, utána felébredt, és elmondta, amit álmodott. A legtöbbször ezt látta: egy padláson fekszik, az ablakban, s lövi az utcát. Egyszer csak felemelkedik előtte egy vöröskatona, és ráemeli az öklét. Barátosi tölt és lő, tölt és lő. A katona meg csak áll és nevet. Nem lő.

„Jaj, most mi lesz” – mondta magában Barátosi. Elkapta a tusát, s ment neki szuronnyal. Elvágta egyben a derekát. A test elválik, a törzs felemelkedik, de visszaesik a csípőre, a katona nevet, és megindul Barátosi felé. Kezében a pisztoly, s a cső torka, egy kerek, fekete pont, egyenest Barátosi szemébe néz. „Nagyon megijedtem, és kiáltottam egy nagyot. Jaj, jaj! Hallottad talán?” – „Nem – mondom –, nem hallottam semmit.” Barátosi sóhajt, megnyugszik, s alszik tovább.

*

„Bajtárs, hová valósi?” Így hangzik a kérdés. Utána nagy ritkán összeölelkeznek, de jórészt csak félreülnek valahová, egy órára, amíg átbeszélik az életnek azt a rövid kis szakaszát, mely mind a kettőben közös. Egy óráig tart a barátság. Mikor fölkelnek, kezet se nyújtanak, s attól fogva nem is köszöntik egymást. A fogságnak nincsen illemtana.

Nem szokás köszönni. Senkit sem kérdeznek: „Hogy van?” Aki megbetegszik, elviszik a kórházba. Ha visszajön, ott van újra. Nincsenek titkok. Az emberek szemérmetlenül és pucéran élnek egymás mellett, de a szokásos konvenciók is hiányzanak, az udvariasság önfegyelme is. Aki leplek nélkül él, megszokja a meztelenséget.

De egyedül nem élhet az ember. Van is minden fogolynak „párja”, többnyire a szomszédja, s nemegyszer „családja” is, négy-öt ember, aki együtt él. De ez nem barátság, csupán közösségtudat. Felváltva vetik meg az ágyakat. A soros kiporolja a pokrócokat. Az egyik bejön a munkáról, s elmondja, hogy szerzett egy fél marék dohányt. A másik bólint, s azt mondja: „Holnap fürdő.” Ennyi az egész.

Májusban némileg megbizseregnek az idegek. Este sokan sétálnak kint a párjukkal, éjjel halkan és tovább folyik a csöndes beszéd. Néha nyújtózkodik valaki, és halkan dunnyogja: „barátom, a nők…” De ezt a buja gondolatot is csak a tavasz sugallja, és csak keveseknek. A többi megvonja a vállát, és mosolyog.

Az elmúlt háborúk után a foglyok beszámolói tele voltak nőügyekkel. Nemcsak azzal: férfiügyekkel is. Akkor is volt színház, abban is játszott egy-egy karcsú és szőke zászlós. Most is így volt; csakhogy most ennyiben is maradt. Alig volt folytatása. Néhány mosoly, egy barátságos hátbavágás, más semmi. Bizton állíthatjuk, hogy a fogolytáborokban a „szabálytalan szerelmet” sokkal kevesebb férfi űzte, mint otthon, szabadon, a nők oldalán.

A nők is háborítatlanul dolgozhattak a táborokban. Itt-ott megnézték valamelyik „szesztrát”, egy-egy szemrevalóbb ápolónőt. Néha egy vakmerő „lágerarisztokrata” kikezdett vele; de persze ezek nem voltak szerelmek. A „felek” gyakran még egymás szavát sem értették, s a találkáik olyan veszedelmesek és körülményesek voltak, amilyenek Velence fénykorában lehettek. Kevés ilyen kaland volt, minden táborban egy-két eset, a „jóllakottak” közül. A tömegnek eszébe sem jutott az asszony. A foglyoknak általában száz dolog hiányzott, s e százból a nő talán a legkevésbé. S még ennél is ritkább a szerelem. Évek múltak el, s még hírét sem hallottuk. Aztán szállingózott egy-két furcsa hír. Egy pesti orvos és egy orosz sebésznő; egy faesztergályos és egy magnyitogorszki munkáslány. Ezek – így mondták – szerelmek, igaz szerelmek, „szívszerelmek”… Java részük inkább legenda, mint valóság. A hírt sohasem a hőstől, de még tanútól sem hallottuk soha; mindig csak másod-, harmad- és sokadkézből. Az ilyen történetekért senki sem felel, de mindenki örül nekik, mert szépek. Ilyen történet a Dobrai Istváné is.

Ez egy Gorkij melletti tőzegtelepen történt. Ide került Dobrai, a fiatal huszártizedes, ráadásul szatmári gyerek, pusztadaróci. A parasztcsalád szülötte; fölszármazott Debrecenbe, ott dolgozott a vasútnál. Megtanult trombitálni, s a leventezenekarban ő fújta az indulókat. Mindez látszólag nem fontos. De ahányan csak beszéltek Dobrairól, mind beszámolt a trombitáról is. A szerelem útjai kifürkészhetetlenek: lehet, hogy van valami összefüggés a trombita és a szerelem között.

De Gorkijban Dobrai nem volt trombitás, hanem brigadér. Tudott valamit oroszul, bejárt a parancsnokságra, ott kapta meg a munkabeosztásokat. A parancsnok előszobájában egy gépírónő dolgozott. Dobrai mindig köszönt a kisasszonynak, de csak két ujjal, huszárosan. A kisasszony is visszaköszönt neki. Egyszer már odafejlődött a dolog, hogy Dobrai búcsúzásnál összevágta a bokáját és kezet csókolt… Azok, akik a történetet elmondták, e pontnál jelentősen hunyorítottak és közölték, hogy itt kezdődik a dolog. Tehát itt kezdődik.

*

Dobrai igen jóvágású legény volt. Az egyik változat szerint zömök, hullámos hajú, a másik szerint karcsú, szőke, szöszhajú. A gépírónő egybehangzóan barna, mosolygós és dundi, mint a legtöbb orosz nő. Az apjáról egyszer azt hallottuk, hogy őrnagy, másszor azt, hogy tábornok. Maradjunk abban, hogy őrnagy az apja; végre is minden őrnagyból lehet tábornok.

A kézcsók után Dobrai huzamosan időzött a parancsnokságon, azaz amint a regösök mondták: „Rákapott a stábra.” Ennélfogva hosszabb beszélgetések kezdődtek, s odavezettek, hogy a kisasszony szombat este kereken felszólította Dobrait, jöjjön vele a városba táncolni. Dobrai kész volt a kisasszonyt megszöktetni, akár lóháton is, huszárosan; de a kisasszony bevitte a táborparancsnokhoz, és inkább engedélyt kért. A parancsnok, egy fiatal őrnagy, szívta a fogát, és azt mondta, erre még nem volt eset a táborban. Úgy látszik, ez volt az első eset; mert este kimentek egy klubba, és táncoltak.

Ezután minden este „joguk” volt beszélgetni a tábor előtti padon, és minden szombaton bejártak a városba táncolni. A dolognak híre ment, s Dobrai szerelme rövidesen nemzeti ügy lett. A szabó civil ruhát szabott rá, a csizmadia gyönyörű csizmát, „birgerit”. Maga a borbélyfőnök beretválta, s ő kotyvasztott egy szakáccsal pomádét is, vajból. De ezt később elvetették, mert avasodott. Akkor már két pár kesztyűje is volt Dobrainak.

Kitartó, forró, lángoló szerelem volt. Igazi szerelem. Egy napon ismét megjelentek az őrnagynál, és engedélyt kértek, hogy összeházasodjanak. Az őrnagy ismét a fogát szívta, mondván, hogy erre még sehol sem volt eset, s a zord apák kipróbált módszerével haladékot kért. „Majd, ha béke lesz.” De kijelentette, hogy hajlandó Dobrait vőlegénynek elismerni. Ennyiben maradt a dolog.

Ez volt a Dobrai István szerelme. A végét nem érdekes elmondani, annyiféle vége van.

*

A fogság mámortalan élet. Nemcsak a szerelem mámora hiányzik belőle, hanem a boré, a tavaszé, az ifjúságé és a szabadságé is. A fogság mámortalan élet, s Dionüszosz biztos, hogy belehalt volna. Halandó ember is nehezen bírja az életet érzelmi viharok, részeg percek nélkül. Csak addig bírja, amíg elhiszi, hogy átmenet. Átmenet, mint az alvás; nem jó felébredni belőle.

Novorosszijszkban van egy magyar tábor. A foglyok főként rakodómunkát végeztek a kikötőben. Rakodtak halat, lőszert, gyapotbálákat. Nem is volt semmi baj, míg egy nap be nem futott egy hajó, bolgár lobogó alatt. A hajó bort és pálinkát hozott. A foglyok nem rakodtak aznap. Bevették magukat a hajófenékre, és csapra verték a hordókat. Este a harminchét főből álló brigádot emelődaruval húzatták föl a fenékről, s úgy tették partra. De csak harmincöt embert; a hiányzó kettőt csak reggel találták meg a hordók mögött.

Ettől a bortól két hónapig kelekótyán járt ezerötszáz ember. Naphosszat lesték a látóhatárt, nem tűnik-e föl egy hajó, s az árbócon a bolgár lobogó… Mondom, nem jó felébredni. Úgy jó, ha egyoldalúan, ketyegve múlnak a napok, s nem jön hajó Bulgáriából, s nem jön posta Magyarországról. Mert ettől ered a mámor, s a mámorból a másnapos csömör.

De posta nem jött, évekig nem jött. 1943-ban, ’44-ben és ’45-ben mindössze pár vöröskeresztes lap érkezett a fogságba, s ezek közt alig egy-kettő talált rá a címzettre. Jellemző, hogy amikor Somogyi Béla vezérkari százados választ kapott hazulról, akkora szenzáció volt, hogy az Igaz Szó cikket és fényképmásolatot hozott a lapról.

Senki se tudta, mi van az övéivel. Ez még növelte a lélek eltompulását, a minden mindegy érzését. Japán fogolytársaink beszélik, hogy ők sosem kapnak hírt hazulról. Nem is várnak. Mikor a japán katona háborúba vonul, családja fekete gyászruhát ölt, s megsiratja. Aki katona, az halott. Ki írna a halottnak levelet?

*

1946 tavaszán megindult a posta, és befutottak az első levelek. Sokan belezavarodtak a nagy megrázkódtatásba. A legtöbben, akik rossz hírt kaptak, el se hitték. Sokszor láttuk, mily közönnyel olvasták a hírt, hogy elpusztultak a szülők, a testvérek vagy a gyerekek, rommá égett a portájuk. Vállat vontak. Valahogy úgy érezték, hogy ez is csak a fogsághoz tartozik, s elmúlik a fogsággal együtt. Volt úgy, hogy egy könnyet sem ejtettek.

De nem mindenki kapott rossz híreket. Jöttek jók is. „Élünk”, és „Kaptunk földet”, és „Péter Nyugaton van”. Ez már ébredés volt, élet, izgalom. „A rúgós tehén megborjazott” – írták hazulról Buláki Istvánnak. Lázasan járt, és mesélte, hogy csak három csöcse volt a pirosnak, de több teje volt, mintha négyből adná. Kár, hogy rúgós.

Buláki nem nyugodott. Érezte, tennie kell valamit. Kerített egy lapot, s írt. Így kezdte: „Fájó szívvel tudatom, hogy élek…” Nemcsak ő kezdte így, mások is, más táborokban.

Ösztönösen találtak rá erre a fordulatra, öt szóba zsúfolva egy bonyolult életérzést, melynek én egy egész könyvet szentelek. Pedig az öt szóban benne van az egész.

„Tegyenek strejfát a Piros mellé” – írta Buláki. Ne mosolyogjunk rajta, ez egy nagyszabású mondat. Arról tanúskodik, hogy az embert nem győzik le az elemek soha. Két vállon fekszik, már-már tehetetlenül, de mégis üzen, megmozdul, cselekedni akar. Napóleonra emlékeztet ez a mondat, aki az égő Moszkvából, önnön romlása lángjánál írta meg a levelét Párizsba, melyben elmozdítja a Comédie Française igazgatóját, és kijelöli az utódját. Csak a méretek mások; a magatartás ugyanaz.

Az első hazulról jött lapok – ha jó híreket hoztak – kézről kézre jártak. Aki nem kap postát, kölcsönkéri a másét, órákig olvassa, mintha neki szólna, és fájó szívvel adja vissza a címzettnek. Van olyan, aki megveszi a lapot; ad érte levest vagy kenyeret, csak ne álljon itt hír nélkül, számkivetve. Amikor a posta megindult, egyszeriben megnőtt az emlékek ázsiója.

De az első lapok csak jóval a háború után jöttek. Mi még csak az elején vagyunk, érzelmi életünk mélypontján, amikor emlékeinkből mindössze néhány sóhajtásnyira futotta, ilyenekre, mint „anyám” vagy „Ilus” vagy „Rózsika”. Ennyi volt akkor mibennünk Magyarország.

*

A homályos barakk mélyén egy homályos hang. Messze van, elkopik, amíg ideér. Csengéséről meg nem ismerné a saját anyja sem, de furcsa mellékzöngéjéről ráismerünk tüstént. „Éhezs volt, attól dühöngött annyira…” „Éhezs volt” – így mondja. Zalai ember, Horváth a neve. A fia finánc. Most azt magyarázza a szomszédjának, mért fagyott be a német automata pisztoly a hidegben. Nem, nem a zsírozás a hibás; Horváthnak sajátos elgondolása van arról: „Az oroszoké jobb volt.” A szomszéd ellenkezik. „Az meg zörgött, kopogott, mint az ócskavas.” – „De lőtt” – mondja Horváth. Ezen elvitatkoznak egy ideig.

Vasárnap délután van; legtöbben alszanak. Aki virraszt, a deszkát bámulja a feje fölött, fáradt szemmel, két szundítás között. Horváthék vitája megélénkül. Érdemes odafigyelni. Az olyan ember, akinek füle megszokta az esztendők e lassú szívdobogását, aki a homályban is megismer minden hangot, s kitanulta a társalgás minden szertartását, az ilyen ember tudja, hogy nem az automata pisztolyról van szó. Nem erről fut a vita, nem ez a téma. Ez csak a bemelegítés, mint amikor cifrázza a cigány. Hallgassuk Horváthot, mit beszél. Íme, már ezt mondja: „Ennél egy kis huzst…” Így mondja: „huzst”, mert zalai.

Célnál vagyunk, a húsnál, az étvágynál. Persze, ez véletlen. A vita ugyanennyi eshetőséggel beletorkollhatott volna a másik gyűjtőbe, a honvágyba. Akkor most arról folyna a beszéd, megáll-e a gyors Lepsényben, és ha igen, meddig áll. Vesz-e vizet a mozdony… A vita szétloccsan, táguló körökben gyűrűzik. Megroppant a felső priccs: valaki felült. „A Horváth – mondja – az agyagot is megenné, ha azt mondanák, hogy hús…” Aki nem alszik, felfigyel. Beleszól Haraszti is, aki cukorgyári ellenőr, és mindenhez ért a világon. Elmondja, hogy vannak Lengyelországban nagyon szegény falvak, ahol agyagot esznek. Szép, kék agyagot. Megmossák, parázson sütik, aztán megeszik. Mint a húst. Akárhol kezdjük, csak itt végezzük. Ez a kettő a mondatok magva, az élet veleje. Ez a kettő: a honvágy és az étvágy, a tehervagon meg a paprikás szalonna. Nem tudni, melyik erősebb.

*

A honvágy szemérmes érzés; az ember behunyja szemét, ha hazagondol. Nem azért, hogy jobban lásson, hanem hogy mások ki ne olvassák a gondolatait. Az ember önmagának sem szívesen vallja be, hogy ami a szívét gyötri, annak honvágy a neve. Az ember – költőket és politikusokat kivéve – nagyon ritkán mondja ki ezt: „szeretem a hazámat”, és csak elvétve bukkan föl benne ez a szó: „haza”. Az életünkre meg a hazánkra csak olyankor gondolunk, amikor veszély fenyegeti valamelyiket.

A honvágy a hadifogság állandó közérzete, betölti a hónapokat és az éveket, szinte szakadat nélkül. Egy napon felbukkant a veszély, s azóta nem pártol el többé a szorongás: hátha nem látom többé Magyarországot. Erről a félelemről nem illik beszélni. A honvágy a mélyben működik, csöndesen tesz-vesz, ahogy a víz munkálkodik odalenn a földben. De senkit se tévesszen meg ez a csönd.

A honvágy minden gondolat alján ott lappang. Minden hívás, minden kérdés egy másik, egy örök kérdést takar. Ezt: „Mikor megyünk haza?” A hangsúly azon a szón van, hogy „mikor” – mert az időpont bizonytalansága fáj –, és a lényeg ebbe a szóba sűrűsödik, hogy „haza”, mert nem a szabadság, hanem az otthon hiányzik. Száz kérdezett közül csak négy felelte azt, hogy felcserélné az otthont a teljes szabadsággal. A többi kilencvenhat hazakívánkozott, Miskolcra, Szárszóra vagy Budapestre. Álljunk meg itt.

Miben különbözik a fogság a szabadságtól? A válasz önként kínálkozik: abban, ami a kettőt elválasztja: a szögesdrótban. De ez a válasz nem helytálló. 1943-ban a marsanszki táborból megszökött egy Juon Tur nevű ruszin őrvezető. Vad, verekedős, hetvenkedő legény. Jól tudott oroszul, egy hét múlva már valahol Szaratov környékén járt. Ott egy özvegyasszonynál kapott szállást, az asszony beleszerelmesedett, ott tartotta, etette-itatta, és könyörgött Juon Turnak, maradjon ott nála. Hogy s hogy nem, három hónap múlva Tur megjelent a tábor kapuja előtt, és bebocsáttatást kért. Az őrök beengedték, a tábor parancsnoka megfenyegette az ujjával, de aztán nevetett egy jót a Tur visszatérésén.

Kérdezték tőle, mi baja volt, mért jött vissza. Tur a vállát vonta. Aztán kiszedték belőle: attól félt, hogy a többiek előbb-utóbb haza találnak menni, és ő, Tur, lemarad… Értsük meg jól, ez 1943 nyarán történt, azokban a napokban, mikor a németek Orjol és Kurszk között benyomták a frontot. Turnak annyi reménye se volt akkoriban a hazatérésre, mint az örök életre; mégis visszajött. Ezért mondottuk, hogy a fogságot a szabadságtól nem a szögesdrót választja el.

Honvágy

Oláh József főhadnagy rajza

*

Tartalom

Lágerek népe

Előszó

Egy hadtestparancsnoksági parancs

Fogolykutatás

A csillag Zágon fölött

Póra Ferenc s egy oldal szalonna

Lógósok és melósok

Kiskirályok és nagykereskedők

Csalafinta Csontos Laci bátyám

Kacor király Kijevben

A nagy szívdobogás

Emlékezők

Emlékezők

Sütött a nap…

A rongy életem sora

Bubi

Vitéz Jancsi

Ne hagyd magad, Matyelka!

Hosszú az út

Székely himnusz

Dzsingó

A búzavirágkék paroli

A fűbe nyomtam a homlokom

Vallomások, dokumentumok

A főváros dicsérete

Ami a hadifogolyregényt megelőzte

Vita a Lágerek népe körül

Válasz a bírálóknak

Mintha zsilipet nyitnának meg

Emlék a háborúból

Ötszemközt

Bertha Bulcsu: Interjú Örkény Istvánnal

Cs. Varga István: In memoriam dr. Nádasi Alfonz

Krasznogorszki mementó

Kertész Imre: Örkény és a túlélés kínos problémája

Jegyzetek

A kötetben szereplő képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0