Patricia Lockwood

Lesz még másik
belőled?

– részlet –

Fordította
Morcsányi Júlia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Patricia Lockwood: Will There Ever Be Another You,
Riverhead Books, 2025

Copyright © 2025 by Patricia Lockwood
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2026

Egyikünket (tehát egy embert) képzeljünk el úgy, mint akit egyetlen mozdulattal teremtettek; tökéletesnek és teljesnek, de a látása elhomályosítva, így nem észleli a külvilág dolgait; a levegőben vagy valamiféle ürességben zuhan, úgy, hogy annak ellenállását semmilyen módon nem érzékeli magán, és a végtagjai sem érnek össze vagy érintkeznek egymással. Ezután gondolkodjunk el a következőn: biztos lehet ez az ember önmaga létezésében?

– Avicenna

Első rész

Tündérmedencék

Amint földet értek Skóciában, a nő hinni kezdett a tündérekben. Nem, hanem amint Inverness sziklái és bársonya megiramodtak felé, amint egy felhő lukaskő-alagútjában zuhant már jó ideje, aztán becsapódott a felleg közepébe, és ott is maradt. Régen gyerekeket tettek ki nekik, gondolta, és a karok elkapták, majd zöld domboldalon ébredt.

– Sk’cia – hallotta az anyját, a hangja gyönge volt, már régóta nem jutott jeges teához –, alig éltek, öt órát töltöttek a kifutópályán Chicagóban, aztán még tízet a levegőben. – Ez még nem az első igazi nap – emlékeztette őket egyre a férje; csak az estét töltik Invernessben, másnap mennek tovább Skye-ra. Közben egy kulcscsomót csörgetett. Két évvel korábban Írországban kiderült, hogy a férje, egy ösztönös ellenálló, arra született, hogy az út rossz oldalán vezessen, míg az anyja, egy még ösztönösebb ellenálló – akit a nő úgy győzött le, hogy hozzáment az előbbihez – így akarta volna mindannyiukat a pokolra vinni. – Szóval én fogok vezetni – mondta most a férje jó hangosan az anyjának –, te meg ülsz az anyósülésen, és jól odacsapod a lábadat, ha túl közel megyek egy alacsony kőfalhoz. – Rendben – egyezett bele az anyja; kommentálni is fogja az eseményeket, és ingyen és bérmentve még éles kis sikolyokat is hallat.

A nő nem szólt, hagyta, hadd vigyék a zöld domboldal felé. A fák olyanok voltak, mint gimnazistaként megszállottan olvasni A fehér istennőt. A juhokat tulajdonosuk szerint más-más színnel jelölték meg. Valódi bárányok ugrándoztak a mezőn kislánylábakon. Várjunk csak, gondolta, hogy is volt ez a folklórban az elcserélt gyermekekkel? Kitették őket, és valami járt cserébe? Vagy az éj leple alatt elvitték őket, aztán az ember felébredt egy reggel, és…

A húga távolabb ült tőle a bérelt autóban. A feje a Gyerekkel volt tele, akit januárban vesztettek el. Időről időre látni lehetett, ahogy lepattogzott pink körmei pörgették a mobilján lévő képeket, olyan gyorsan, mintha élne. Mintha végigsimítana egy homlokon, letörölne egy szempillát, egy szájról törölgetné a tejet, és egyszerre mozgásba lendült az egész élet.

– Mekkora kuffer – mondta az anyja a juhok seggének, mintha nők volnának.

Mikor megérkeztek, ahelyett, hogy az Északi-tengert fotózta volna, a nő a falakon bőgő szarvasokat fényképezte le, meg egy kis fickót, aki mintha tövig hatolt volna a skót dudájába. Mindig ezt csinálta külföldön, először a képeikről csinált képet. Az ember így vette át a hely szellemét, meg úgy, hogy megette az ajándék zabkekszet, amit a szobájában hagytak, ahol tudatos és tudat alatti skót kockák vették körül: fény, árnyék, a húga kezére tett keze és az ablakon át figyelt élet.

Ami kifelé hívta őket. Felvett egy követ az Északi-tenger partjáról, tetején a csillámpala gyűrűje olyan volt, mint a város fényei a vízen, és ők a hülye sálaikba burkolózva autóba ültek, hogy megkeressék. Amikor elcserélt gyermekekre gondolt, leginkább nem a pólyájuk jutott-e eszébe – szürke, durva anyag, kiragyog belőle az arc háromszöge?

Az anyja csak bement a szállodai szobájába, aztán visszatért az előcsarnokba, és máris vizes lett a nadrágja. Az út hátralévő részében már meg sem száradt. Ez a nedvesség a többiek szemében onnantól a jeges teát jelentette, amit az anyja hiába keresett. „Tea… jéggel?”, kérdezte reménykedve mindenütt, gesztikulálva igyekezett elmagyarázni a jeges tea fogalmát, hogy aztán kapjon egy csésze teát, benne három jégkockával, amit valaki szinte kóros aggodalommal szolgált fel neki.

– Tea… jéggel? – kérdezte az étteremben, a kezeit riadt százszorszépekként emelte a szeméhez. Már három vagy négy helyen jártak, mire ezt az egyet nyitva találták. A fehér sapkás séf nevetve beszállt az összeesküvésbe. Az ablakon túl, mint a frissen feltörő olaj, hömpölygött az éjjel; próbálta az emlékezetébe rögzíteni a részleteit. Sose tudta felidézni a más országokban töltött első éjszakát – ez valahogy a tengerszint feletti magasság változásával függött össze, vagy mintha tényleg egy másik világban ért volna földet. Az éttermet, aminek a nevére később nem fog emlékezni, Jég Veled!-nek hívták.

A szálloda bárjába visszatérve a csapos elmondta nekik az Irn-Bru üdítő szomorú történetét. Egykor édesebb volt, most már kevésbé édes. Petíciók születtek ezzel kapcsolatban, és az emberek kartonszám halmoztak fel belőle otthon. Rendelt egyet, hogy összebarátkozzanak, mert egyszerűen nem látta más módját a dolognak. A skót csaposok máshogy szocializálódtak, mint az amerikaiak. Az íz rózsaszín áramütésként érte a nyelvét, leírhatatlan volt – és létezett egy változata, ami még leírhatatlanabb volt? Eldöntötte, ha elé kerül az a petíció, ő aláírja. És a skót függetlenséget is támogatja, ha úgy helyes. Talán most, hogy már barátok, megkérdezhetné a csapost. De „Tea… jéggel?”, kérdezte az anyja, és a lehetőségnek ismét lőttek.

Szóval ez volt Loch Ness? A tóra néző kastély romjai között követte a húgát, üres ablakokban fotózta őt. Ahogy arany haja lobogott a szélben. Pink rúzsa, amit túlhúzott az ajka vonalán, nélküle mosolygott. Itt tényleg éltek emberek. Vajon a plafon közelében még mindig légzésre lett figyelmes az ember, mint a húgáéknál az emeleten? És az ilyesmi meddig tart?

A férje összedörzsölte a kezét. Végre egy ország, ahol a nőkön elég ruha van, és ahol a szél kitartóan igyekszik felfedni a fülük hegyét. A férjéből színtiszta útikönyv lett; teli volt a feje megtett kilométerekkel, nemzeti parkokkal, híres szeszfőzdékkel, legmagasabb csúcsokkal. Ekkor már skótnak képzelte magát – bárhová mentek, mindenütt éppolyan kopasz fejeket láttak, mint az övé. „Ott megyek!”, kiáltotta, ahogy rámutatott; tele volt velük az ország, ezrével akadtak, és a nő kinyújtotta a kezét, és választott egyet. Gyengéden forgatta a csillámpalás követ. Lehet, hogy a lélek éppen ez a kedvesség, ami úgy fészkel a test középpontjában, mint egy kiválasztott kavics az ember tenyerén. Mikor átölelünk valakit, ezt a kedvességet érezzük, ezt a kiválasztottságot.

És a férje nagyon kedves volt. Beleszimatolt a levegőbe, leállította az autót, és azt mondta: „Itt élt Macbeth.” Tudta, hogy hol van Red Bull, és hol találnak esetleg jeget – három kockát, az anyjának. Az autóban Mit tennél inkább?-ot játszottak, csak éppen Sose tenném-ként emlékeztek rá. Ez kissé korlátozta a lehetőségeket. A férje könnyedén nyert. „Én ilyet SOSE tennék!”, kiabálta újra meg újra, és elkönyvelt egy újabb pontot magának.

Mindezt azért csinálta, hogy kiöblítse valahogy a fájdalmat a húga agyából. A fájdalom volt az egyik dolog, amit nem bírt elviselni, a bábok – „Egyszerűen érzem, ahogy bepiszkolódnak” – és a blokkok mellett, amik rombolták a hormonháztartást. „Nem kérem, köszönöm”, mondta a benzinkutasnak a férje, amikor négy dobozzal vett a kevésbé édes Irn-Bruból. „Maradjunk mozgásban”, mondta nekik hosszú léptű testéből. Egyik lábat a másik elé, vagy meghalunk.

A nő azt tette, amit az autóban mindig: kinézett az ablakon, bizalommal, és hagyta, hogy vigyék magukkal. A kompot üzemeltető életét volt a legkönnyebb elképzelni. A gyerek életét volt a legkönnyebb elképzelni a kastélyban, ami a Loch Ness partján állt, ahol a víz, igen, valóban, tele volt kis, csúszós nyakakkal. Az embernek csak meg kellett ragadnia őket.

Felváltva olvastak egymásnak a Wikipédiából: harcoló mezei nyulakról, arról, mit jelképez a bogáncs, hogy az év melyik részében virágzik a hanga. Elég hosszú azoknak a történelmi személyeknek a névsora, akik hittek a tündérekben, mondta nekik a nő Glenbrittle felé. És már ő is közéjük tartozik, a férjének frissítenie kéne a nő bejegyzését.

„Látta valaha tündér temetését, asszonyom?”, kérdezte Blake egy hölgytől, aki éppen mellette ült. „Még soha, uram!”, felelte a hölgy. „Én igen – mondta Blake –, de csak tegnap éjjel.” Aztán elmesélte, hogy látta, ahogy a kertjében „méretükben és színükben zöld és szürke szöcskékre emlékeztető lények gyülekezete egy rózsalevélre kiterített testet cipelt, énekszó kíséretében elhantolták, majd eltűntek”.

A Fairy Poolst, azaz a Tündérmedencéket fentről öntötték oda. Olyan volt felsétálni hozzá, mint lassan megvizsgálni a csontvázát egy állatnak, amelynek életét a kristálytisztán csobbanó víz játszotta újra. Voltak ott természetes hidak, egyforma szürke kincsekkel megrakott barlangok, vérkőszínű víz kulcslyukai, esőcseppek az objektíven, sziklákba kapaszkodó fák, a vízesések, amelyek mint a tündérek, túl gyorsak voltak a fényképezőgépeknek, meg a hosszú, természet alkotta lépcső, amin a húga felmászott. Az emberek mindenféle nyelven beszéltek. Az európaiak, akik tudták, melyik jogszabályokat lehet figyelmen kívül hagyni, levetkőztek és úsztak. Az ember odaállhatott a legnagyobb vízesés mellé, kezében egy Red Bull-lal, és úgy nézett ki, mintha pisilne. Tökéletes hely volt.

Ittak a vízből. A férje leült a legmélyebb medence szélére, amely a föld középpontját is érintette, és merített belőle egy túlélés-specialistáknak szánt vízszűrőbe, amit az internetről rendelt. „Ezzel BÁRMILYEN vízből lehet inni, bármilyen helyzetben”, mondta nagy hévvel, amikor a csomag megérkezett. És persze egyre több és több ilyen helyzet adódott. A nő gyerekként nézte, ahogy a Waterworld – Vízivilág című filmben Kevin Costner megissza a saját frissen átszűrt vizeletét, és azt gondolta: ez is olyasmi, amit felnőttkorában majd meg kell tennie, mert addigra más lesz a világ. Mindannyian kortyoltak egy nagyot a hűs, tiszta vízből, amit valahogy átitatott az a szó, hogy zöld. Egyenesen a bensőjébe jutott, át a kövön lévő lyukon és a természetes boltíven, majd alábukott az élő szikla lépcsőin. Most európaiak vetkőztek le és pancsoltak benne. Most már felfrissültünk, mondta a férje. Mehetünk is tovább.

Húsz fotóval később eltűnt a húga telefonja. A fekete-fehér sálja és a rózsaarany telefonja, rajta a Gyerek egész rövid életével. Ott volt velük a kórházban, a jobb kézben, mindig. Az volt, ami a következő már nem lesz, együttérző szemtanú. Az egyik képen még a kezében van, aztán már nem, mögötte egy kopár hegy. A húga arca zárkózott, áthatolhatatlan; ott volt, aztán eltűnt.

– Én meg tudom találni! – mondta neki kétségbeesve – mindig meg tudta. Ahogy az öt dollárt is a parkolóban, amikor az még nagy pénz volt.

De valami átfordult. Amikor lefelé jött és a rózsaarany telefont kereste, a medencék már másképp néztek ki, mint fölfelé menet – mintha egy történetet alkotnának, amit a megfelelő sorrendben kell elmondani, az elejénél kezdve, úgy, hogy nem hagyunk ki semmit. Lehet, hogy ez a hely olyan volt, mint a világ – az ember csak egyszer kelhetett át rajta. Kibicsaklott a bokája a sziklákon. Eltelt egy óra, aztán még egy. „Amint lesz megint térerőnk – mondogatta a férje –, csak felhívjuk a…” De senki nem figyelt rá. A húga száraz haja a füvek közé vegyült; a feje tele volt a Gyerekkel.

„Nem kellett volna innunk a vízből”, ezt mondták később. Feldühítették a tündéreket – nem, nem feldühítették. Egyszerűen akartak valamit cserébe. De amint meglátták, mi van a telefonon, az arcot, a rebbenő mozdulatot, tudták, hogy ez túl nagy ár. Vissza fogják adni, csak a sálat tartják meg, az úgyis a Targetből volt.

A csillámpalás követ forgatta. Mindig a jobb kezében volt. Többet is fölszedett útközben: egyet a Loch Ness partján, egy másikat, mikor sziklát másztak Sligachanban, egy másikat egy útszéli pihenőhelyen, ahol egy ló feltűrte a pulóverét és a hasához dörgölte az orrát, mintha szeretné őt. Talán egy kőrakást akart építeni belőlük, amit miniatűr változatban mindenütt ott látott. Mindig megakadt rajta a szeme. Hogyan álltak meg? A legmagasabb kőrakások kitartása mintha azt sugallta volna, hogy az ember nem értheti a fizika bizonyos törvényeit, vagy egyszerűen fölülírta őket a Föld vágya, hogy meglepetést okozzon.

Glenfinnanhoz közeledtek, amikor kezdte úgy érezni, mintha nem lenne igazán önmaga. A teste megelőzte és előtte ment be a templomba, ahol hullámzott az üvegbarna fény. Irn-Bru, gondolta. Írd alá a petíciót. A szeme ugyan lebegett kissé az üregében, de azért nézelődött tovább: egy váza, benne két szál nárcisz, egy kolduló szobor, a vízkárt bemutató képek mellett történelmi emléktábla az oszlopokon, amiket valamikor le is kellett cserélni. „Ami nem egy könnyű feladat, a kövek méretét és súlyát tekintetbe véve, na meg a magasságukat!”, harsogta a tábla. „Soha többet nem akarunk ilyet látni.” Haha, hallotta önmagát, és egy fémpénzt csúsztatott a koldus kis gipsztárcájába.

Az érzés az Információs Központban még erősebbé vált, és azon kapta magát, hogy a falnak dőlve csúszik lefelé, miközben fején fülhallgatóval egy véget nem érő gyilkos balladát hallgatott. Rádöbbent: őt éppen meggyilkolják. A feje fölött ránehezedett a híd. A templomtorony felé zuhant. A bőre, a mosdó tükrében – soha többet nem akarunk ilyet látni, gondolta. „Hol voltál?”, kérdezte a férje, amikor a nő húsz perc múlva előkerült. Furcsa volt a tudat, hogy amikor tényleg nem stimmel vele valami, azt senki nem veszi észre.

– Gyorsabban! – mondta nekik kifejezéstelen hangon, míg a férje a kastély felé száguldott az autóval. Valami történni fog, nem tudta, micsoda. Miután bejelentkeztek, tíz percet ült velük a teraszon, ahol a nap úgy ömlött az elterülő dombokra, mint a chardonnay. A táj hirtelen olyannak tűnt számára, mint ahol vadásznak rá. – Jó éjt! – mondta nekik hivatalosan, a kifejezéstelen hangon, és felment. Valami történni fog.

Egy szobalány kopogott be, és megkérdezte, kér-e valami lefordíthatatlant. Kámea arcában sápadt szája többször is újraformálta a szavakat. Nem értem, amit mond, sírta el magát végül. Aztán, ahogy csukta be az ajtót, rájött: turndown service, ágyazás. Egy kis csokoládé a párna közepén. A szobalány kelet-európai volt, és egyszerre, mint egy narancs négy gerezdjét, a nő érezni kezdte a világ forgását, ami idehozta őt, és kibotorkált a folyosóra, hogy elmondja, nem az akcentussal volt a gond, hanem az egész nyelvvel…

Fürdőszoba, gondolta. Én a fürdőszobában élek, azzal a szőnyeghez nyomta az arcát. Miért voltak olyan zöldek a Tündérmedencék, töprengett, aztán feltérdelt, és hosszú, zöld vízesés tört elő belőle a kukába. Hát nincsen énmellettem enyim igaz szerelmem, mikor ekképpen okádok, gondolta, mert hirtelen eszébe jutott, hogy létezik óangol nyelv is. Ami most a lába alatt volt, ami az ágy felé vitte – az a láp szó régi, csalóka mozgása volt. A fejét, mint egy mentolos cukorkát, a párna közepére igazította, és bizonyítékul csinált egy sorozatnyi fotót: később majd megmutatja nekik, hogy milyen közel volt a halálhoz. És kihajolt, mint egy szikláról, hogy újabb vízesést engedjen útjára.

Rukkola, gondolta. Egyedül fogok meghalni egy skót kastélyban, mert az embereknek már ciki jégsalátát enni. Aztán eszébe jutott a jamaicai étterem, első este, ami a kedvükért maradt nyitva, a séf kékkagylót és vénuszkagylót hozott nekik, meg valami névtelen állat ruganyos pofáját. Lehetséges volna, gondolkodott el, mert eszébe jutott, hogy a férje mindig is állította: a nő allergiás a kagylófélékre, amit ő nem akart vagy nem tudott elfogadni. De újra meg újra visszatért a világ leghidegebb vizéhez, ami a teste középpontjába jutott, ami akkor is, és most is a tündéreké volt.

Kibaszott túlélésszakértők, gondolta. A menő bögréikkel. A bogárevéssel. Nincs bennük semmi tisztelet. Azt hiszik, felkészülnek minden vészhelyzetre, közben fogalmuk sincs semmiről. Azt hiszik, a lakóhelyüknek megfelelő terepminta majd megvédi őket. Azt hiszik, készek a gyengéket az erdőben hagyni. Azt gondolják, hogy megszűnik a pénz.

Olyan nehéz volt a teste. A Gyerek ott volt minden végtagjában, a nő vitte őt bozótosokon át, fel a zöldellő dombokra, nem tette le sehol sem, hiszen akkor elvinnék. Ha érezni tudta őt, ahogy még soha, senkit a világon nem érzett azelőtt, az az azért volt, mert a Gyerek megfelelő méretű volt. Eddig miért nem volt még senki megfelelő méretű? Kopogtak. Valaki elment mellette, takarosan összekötötte a rukkoláját, aztán el is tüntette.

Odalenn, a tündérmesébe illő teraszon, egy mértéktelennek mondható skót sajttál fölött az anyja, a férje és a húga üvöltöztek egymással. Az anyja félreolvasott valamit az interneten az Álomház című valóságshow-t vezető fivérekről, és azt most állította: azért üldözik őket, mert keresztények. Törölték a műsorukat, kiabálta az anyja, mert elfogadták az igaz hitet! A férje magyarázni kezdte, hogy a fivérek kanadaiak, és a kanadaiaknak nincsen hite. De a nő anyja egyre vörösebb és vörösebb lett, mert azt hitte, elleplezik előle a valóságot. Az álomházas fivérekről volt szó, és mindenüket elveszítették! Később kiderült, hogy összetévesztette őket két homofób ingatlanossal. Mostanában ilyesmivel kapcsolatban tévedtek az emberek. Nehéz volt eldönteni, mennyire kiabáljanak vele emiatt, hiszen egy nap meg fog halni. És gondoskodott a Gyerekről is. Csak arra tudott gondolni az ember, ahogy a tenyerébe fogta a hatalmas fejet, és ahogy egy nap a Gyerek, látszólag szándékosan, hagyta előrecsuklani a fejét úgy, hogy nyitott szája cuppant a nagyanyja arcán. A narratíva kedvéért úgy döntöttek, ezt puszinak hívják majd. Sok ilyen döntést hoztak akkoriban.

A kastélyt a pletyka éltette, másnap reggelre már mindenki tudott a dologról. „Jól van?”, kérdezte egy sor kámeaarcú nő, akik gyöngéden fölé hajoltak a reggelinél. Bármelyikük állhatott tegnap az ajtaja előtt, hogy átadjon egy mentolos cukorkát, amit nem bírt befogadni. Az anyja is kissé mintha zöld lett volna. A fivéreket jámborul nem említette senki. A „még a beledet is kihánytad” kifejezés jutott az eszébe. Meg az anyja, ahogy a saját hasát tapogatja – bár végül a férje lett a következő, ugye, aki egyik kezében egy zacskó házi készítésű pestóval settenkedett ki a kastélyból éjfélkor.

Bementek egy üzletbe, ahol a tulaj mozgatható nyomdai betűkkel díszítette a kirakatot; a húga megkérdezte, eladna-e neki belőle négy betűt, de a férfi nem volt hajlandó. Ez a legkisebb a világon, gondolta a nő, nem az atomok, hanem a mozgatható betűk, és még egyszer semmi pénzért sem vehetett meg belőlük négy darabot az ember. „Azért köszönöm”, válaszolt a húga udvariasan. „A lányom”, mondta, miközben elfordult és újra elment a kirakat mellett, ahol valami véletlen folytán az atomok valóban egy névvé álltak össze.

– Itt forduljunk be – mondta a férje megfontoltan, amikor elmentek egy tábla mellett, amin csak annyi volt ROB ROY. Mi van vele?, mind ezen gondolkodtak. Nem ő volt az a fickó, a filmben? Akit Liam Neeson játszott – mielőtt egész karriert épített arra, hogy elrabolták a gyerekeit. A nagy ingében, és talán azt kiabálta, hogy SZABADSÁG? Ez volt a sírja.

Úgy tűnt, ezt mindenki, aki itt járt előttük, tudta, és pénzérméket, skót kockás anyagdarabkákat meg fehér nárciszokat hagytak itt neki. MINDEN TETTÜK DACÁRA MACGREGOR, állt a sírkövön, ami még érthetetlenebb volt. A nárciszokat, jelentette a férje, talán Wordsworth miatt hozták, aki egyszer eljött ide, és hosszú verset írt a látogatásról.

Bocsánat, ha a költő szava erős

De hogy Rob Royt méltón megénekelhesse

Kell, hogy a félénk sorokat megvesse

– Bármit is jelentsen ez – mondta a telefonját nézve a férje. A poszteren két ember lélegzett egymás szájába. Villogtak az összecsapó kardok. A teheneket meggyalázták. Földekről vitáztak, éjjel fosztogattak, meg volt ott még valami, ami egy hosszú férficopfnak látszott. – A skót történelem egyik leghíresebb alakja – na várjunk, kérdezgették egymást, komolyan? A névtelenség keze összezárult körülöttük, szorítani kezdte őket. Lehetséges, hogy csak egy név maradjon fenn?

Az anyjuk körbejárta a területet, és egy filozófiai mélységű kérdéssel találta szemben magát: hogyan fényképezzük le egy szellem seggét? – Meg kellene emlékeznünk róla – mondta a húga komolyan. A sírhelyet, ahol a test pihent, és azt a helyet, ahol nem volt ott, híd kötötte össze, és egymásba karolva átmentek rajta a húgával. A templom mögötti erdőben pisiltek, ezáltal testi valójukban örökre összekötötték magukat Rob Royjal – mostantól már emlékezni fognak rá, bárki is volt, bármit is tett.

Messzi s távol, hegyen s völgyön

Látni az arcok seregét,

Kiknek büszkén villan szeme

Ha meghallják Rob Roy nevét.

– Jézus Isten – hallotta a férjét –, komolyan? – Egy évvel később pedig azon kapta magát, hogy megszállottként olvassa újra azt a százötven szót, amit erről az élményről írt le: a sírról, a nárciszokról, a völgyben pisilésről – a templomról, ami csak egy ajtó volt a levegőben –, de bárhogy is igyekezett, az egész nem jelentett semmit, és nem tudta, miért. A saját anyja elkezdte Patriciának hívni, és nem igazán tudta megakadályozni ebben. Bizonyos reggeleken valódinak tűnt, akkor ő volt én; más reggeleken pedig hamisnak, és akkor ő volt ő. És jóval ezután – mintha egy ösvényen sétált volna be egy sötét erdőbe – már a százötven szót sem tudta elolvasni, különben megint elkezdte bolondnak érezni magát: Ki vagyok, mit csinálok? Fel lehet-e éleszteni a költői logikát, ha látszólag meghalt? A történetben komolyan megpróbálta megválaszolni ezt a kérdést – Ő is egy álomházas fivér volt – mondta végül, és az egyik kavicsát a síron lévő névre tette.

Isle Mareen úgy tartották, meggyógyítja az elmebajt, ha hajóval végigvontatják a sziget körül az embert. Pompás, gondolta a nő, ez könnyű. De a helyi hagyomány szerint „semmit nem szabad elvinni a szigetről, még egy kavicsot sem, nehogy a korábban itt »meggyógyított« őrültség visszakerüljön a világba”. Jaj, ne, gondolta, ez nehéz. Az Isle Maree a Kívánságfáról volt híres, egy tölgyről, amit úgy telikalapáltak pennykkel, hogy megmérgezte a réz, és elpusztult. Sok minden viszont még mindig talpon volt így, kívánságokkal telikalapálva.

A Skóciába látogató emberek bizonyos százaléka szexturistának tűnt. A férje is egy volt közülük, és ragaszkodott hozzá, hogy álljanak meg a Clava Cairns köveinél. – Nincs meg a teljes kör – mondta nekik rezignáltan –, de ennyivel is beérjük. – A kövek állítólag visszarepítették az időben az embert, de ő alig tette a kezét a legmagasabbikra, már érezte is, nem a száguldást, nem is a melegséget, sem valami vörösen izzó szeretet odaát, hanem hogy visszament az időben, és árnyékot vetett, pusztán hogy látszódjon, három óra van. A szemközti domboldalon ködbe veszve álltak a tehenek, még a bronzkorból. Az ég hozzáért a fejük tetejéhez, mint a plafon sarka a húgáéknál, ahol még mindig lélegzett valaki.

Ez volt az utolsó valódi nap. Őskori temetkezési hely volt, ahová besétált, aminek kiásták a szívét. A viktoriánus összejövetel, amit olyan sokáig nézett az információs táblán. Boldogok voltak, csákányaikkal és uborkás szendvicseikkel aznap derekasan haladtak a munkával. A nap egy kis időre beleegyezett, hogy csipkéik különleges mintáin keresztül süssön. Turistának lenni borzalmas, gondolta, de a halála után már nem érzi magát turistának az ember. Olyankor már légáramlat, eljut mindenhová. Be az emberek szájába, majd ki onnét. Felébred egy reggel, és azt mondja, elég volt. Ma kihantoljuk őket.

– Jézusom, szerintem megtaláltam – mondta a képei közt keresgélve.

Biztos volt benne, hogy két fotó között történt, de mikor visszament, hajszálpontosan meg tudta állapítani, hogy a húga mikor tette le a cuccait. Sötét, szél cibálta alakja elfordult a távolba, a Black Cuillin lába felé. Óriások emelkedtek fölé, ő kicsi volt. És mögötte: minták laza kis halma, és megcsillant a rózsaarany telefon.

– El sem hiszem, hogy visszakaptuk – mondta a húga halkan, és két ujját széthúzta, hogy valamire ráközelítsen. Mikor végre újra volt térerő, és felhívták a számot – biztosan ő hívta, mivel a férje vezetett, a húga nem bírt megszólalni, az anyjának pedig vizes volt a farmerja –, valaki tényleg felvette, éppen úgy, ahogy a férje végig bizonygatta nekik. – Nálam van – mondta egy női hang –, biztonságban. – Éppen a carbosti rendőrőrsre ment vele; ott volt az ölében a Gyerek, arcából kilátszott egy háromszögnyi. – Szeretlek – mondta egyszerűen a vonal másik végén a nőnek, aki tökéletesen megértette őt.

– Egy amerikai aztán sose – mondta a férje boldogan, mintha ezzel is pontot nyert volna a játékban.

De a lélegzet sehogy sem akart a nőben maradni, mintha űzné a szelet. Könyörögtem, hogy adják vissza, és úgy is tettek. Van egy Csere, gondolta; ebből az életből valami átmegy a következőbe, és ez lehetővé teszi, hogy egy ideig még itt maradjon az ember; a Tündérmedencék tavacskái nem úgy néznek ki fölfelé, mint lefelé; és ezen a világon csak egyszer halad át az ember. Gondolatban aláírta a petíciót Skócia függetlenségéért; gondolatban aláírta a petíciót, hogy az Irn-Bru újra édes legyen. Ivott a világ leghidegebb vizéből, aztán zölden hányta ki. Senki nem mondhatta, hogy igazából nem is volt ott. Gondolatban kivájta egy sír kemény szívét. Az utolsó dolog, amit megtett, mielőtt elhagyta Skóciát, ez volt: kibotorkált a szállodából, egyenes vonalban, mint egy alvajáró, és a kavicsot, amin gyűrűt formált a csillámpala, egy fa odvába tette – nem értette, miért csinálta, sírva fakadt, mikor rájött, hogy a kavics eltűnt. Áthaladt a világon; a csere ára változatlan maradt. Mindenkinek fizetnie kell… … …

Tartalom

Első rész

Tündérmedencék

Az elcserélt gyermek

Második rész

Jelenlét

A művész jelen van

Hasis Marseille-ben

Tolsztoj úr, maga megőrjít

A búzamező

Schützenfest

Mi-lyen él-ni

Shakespeare felesége

Szépek és gazdagok

Harmadik rész

A titkos szám

Élet-Halál

A Seb

Doppelgänger

Horzsolók

Kezdetleges fémek

Az életrajz művészete

A művészetek rangsora

Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4675 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL