Natalie Haynes

MEDUSZA PILLANTÁSA

A mű eredeti címe

Stone Blind

Copyright © Natalie Haynes 2022

First published 2022 by Mantle

an imprint of Pan Macmillan

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 921 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Bátyámnak, aki már a legelején mellettem állt,

és a nővéreimnek, akikre menet közben találtam rá

SZEREPLŐK

Sztheinó, Eurüalé és Medusza (gorgók): a tengeristenek, Phorküsz és Kétó lányai, akik Afrika északi partjánál élnek

Athéné: harcos istennő, az olümposzi istenek királya, Zeusz és a titaniszok egyike, Métisz lánya

Poszeidón: a tenger istene, Zeusz testvére és Athéné nagybátyja

Amphitrité: a tenger istennője, Poszeidón felesége

Héra: az olümposzi istenek királynéja, Zeusz felesége

Gaia: a föld istennője, a titánok és a gigászok – köztük Alküoneusz, Porphürión, Ephialtész, Eurütosz, Klütiosz, Mimasz és Enkeladosz – anyja

Héphaisztosz: az istenek kovácsa, Héra (de nem Zeusz) fia

Hermész: az istenek hírnöke

Hekaté: az éjszaka és a boszorkányság istennője

Démétér: a földművelés istennője, Perszephoné anyja

Moirák: a végzet istennői

Graiák: Deinó, Enüó és Paphrédó; a tengeri lelkek megtestesítői; hármuknak közösen volt egy szemük és egy foguk

Heszperiszek: Héra aranyalmákat termő fájának őrzésével megbízott nimfák; általában mindenük megvan, amire egy hősnek szüksége lehet küldetése teljesítéséhez

Néreiszek: ötven felettébb változékony természetű tengeri nimfa

Zeusz: az istenek királya, Héra férje

Halandók

Danaé: Argosz királya, Akrisziosz lánya

Diktüsz: a barátja; Szeriphosz szigetének királya, Polüdektész testvére

Perszeusz: Danaé és Zeusz fia

Kassziopeia: Aithiopia királynéja, KépheusZ felesége

Androméda: a lányuk

Erikhthoniosz: legendás athéni király

Iodamé: Athéné fiatal papnője

Mások

Cornix: szószátyár varjú

Elaia: athéni olajfaliget

Herpeta: kígyók

ELSŐ RÉSZ
Nővér

Gorgófej

Látlak. Látom mindazokat, akiket az emberek szörnyetegnek tartanak.

És látom a férfiakat, akik persze hősnek gondolják magukat.

Csupán egy szempillantásra, aztán nincsenek többé.

De ennyi is elég ahhoz, hogy tudjam, nem az a hős, aki kedves, bátor vagy hűséges. Néha – nem mindig, de időnként – az, aki rettenetes.

És a szörnyeteg? Ő kicsoda? Valaki, akit nem lehet megmenteni.

Ezt a bizonyos szörnyeteget bántották, meggyalázták és becsmérelték. A történetek alapján mégis tőle kellene félni. Ő a szörnyeteg.

Minderről majd később.

Panopeia

Amennyire csak meg lehet közelíteni a lemenő napot, van egy hely, ahol a tenger hirtelen a szárazföld felé kanyarodik. Itt találkozik Aithiopia és Ókeanosz, a föld és a víz legtávolabbi pontja. Ha fölé tudnál repülni, és a madarak szemszögéből látnád, kiderülne, hogy a csatorna − ugyanis nem folyó, merthogy rossz irányba folyik, bár lehet, hogy részben ez adja a varázsát − viperaként tekereg. Immár maga mögött hagytad a graiákat, bár talán fel sem tűnt, ahogy meghúzzák magukat barlangjukban, nehogy megbotoljanak, és a meredek sziklafalról a tengerbe zuhanjanak. Vajon túlélnék az esést? Természetesen: elvégre halhatatlanok. Ugyanakkor még egy isten sem akarja, hogy az idők végezetéig hánykolódjon a habok és a szirtek között.

A gorgók otthonát is elhagytad, akik nem messze laknak nővéreiktől, a graiáktól. Noha testvérek, még sosem találkoztak egymással. Bár nem tudnak róla, vagy rég elfelejtették, mégis az ég és a tenger köti össze őket. És most már te magad is.

Máshová is el kell jutni: az Olümposz hegyére mindenképpen. Aztán Líbiába, ahogyan az egyiptomiak, aztán a görögök nevezik majd. Egy Szeriphosz nevű szigetre. Talán túl nagy kihívásnak tűnik az út. A hely azonban, ahová eljutottál, a világ vége, vagyis vissza kell valahogy találnod. Nem messze jársz a heszperiszek otthonától, ők viszont sajnos nem fognak segíteni, még ha meg is találnád őket − ami lehetetlen. Így aztán maradnak a gorgók. Helyesebben Medusza.

Métisz

Az istennő átváltozott. Ha láttad volna, mielőtt tudatosodott benne a veszély, egy sudár nőt láthattál volna hosszú végtagokkal és hátul összefont, sűrű fekete hajjal. Nagy szemét festék keretezte. Fürge tekintetét azon nyomba rávetette bármire. Bár nyugodtnak tűnt, mindig éber volt, és tudott mivel védekezni, mint bármelyik istennő. Métisz azonban a többségüknél is felkészültebb volt, pedig nem bírt se nyílvesszővel, mint Artemisz, vagy alig leplezett haraggal, mint Héra.

Így aztán, amikor érezte – mintsem látta –, hogy veszélyben van, sassá változott, és a magasba repült, miközben a lágy déli szellő felborzolta aranyló szárnyának tollait. Bármennyire is éles volt azonban a szeme, nem látta, mitől álltak fel a tarkójára simuló hajfonat alatti apró szőrszálak, amikor emberi alakot öltött. Több kört is leírt a levegőben, mégsem vett észre semmit, így aztán végül egy ciprusfa felső ágára telepedett. A biztonság kedvéért vaskos nyakát tekergetve minden irányba elnézett. Eltűnődve gubbasztott egy ideig a fa tetején.

Ahogy a homokos földre ereszkedett, karmai apró barázdákat húztak a porba. Hirtelen már nem volt többé sas. Kampós csőre visszahúzódott, és tollas lába is eltűnt. Ahogy az egyik izmos testből egy másik lett, csupán a tekintetében tükröződő értelem maradt változatlan. Aztán homokszínű hasán csúszva megindult a köveken át, barna cikcakkal a hátát borító pikkelyeken. Ugyanolyan sebesen siklott előre, mint amilyen gyorsan repült a levegőben. Egy fügekaktusz tövében megpihenve szorosan a földhöz simult, miközben megpróbálta azonosítani nyugtalansága okát, amelyet sasként nem szúrt ki. Miközben azonban a közeli templomból szerzett ételmaradékot rágcsáló patkányok eliszkoltak mellőle, nem érezte annak az élőlénynek a lépteit, amelytől neki is menekülnie kellett. Elgondolkozott, mitévő legyen.

Sokáig időzött a kaktusz alatt, élvezve a földből áradó meleget, miközben a szemén kívül egyetlen porcikáját sem mozdította meg. Tudta, hogy szinte észrevétlen. Az élőlények többségénél gyorsabb volt, mérges harapása pedig halálos. Nem volt mitől félnie. Mégsem érezte magát biztonságban. Ugyanakkor nem maradhatott ott örökre kígyóként.

A kaktusz tövéből előtekeregve a ciprusfák árnyékába húzódott. Hirtelen felágaskodott, majd ismét más alakot öltött. A hátán végigfutó minta foltokká változott, pikkelyek helyett pedig immár sűrű bunda borította a testét. A fején fülek nőttek, erős lábán pedig karmos lábfejek jelentek meg. Ahogy a gyönyörű párduc megcsóválta a farkát, a legyek szétrebbentek. Lassan indult meg, puha talpával egyesével tapogatva a köveket. Ezúttal is érzékelte, milyen rémületet kelt a közelében lévő állatokban. A saját félelmétől azonban most sem bírt szabadulni. Ahogy a fák között megiramodott, a gyomok a szőrébe ragadtak, mégsem tudták lelassítani. Mégis mi tudná elkapni? Semmi. Élvezte, mennyire erős. Szinte súlytalannak érezte magát, mint áldozat után kutató ragadozó. És akkor valaki megragadta.

Zeusz egyszerre volt mindenhol és sehol. Métisz nem tudott szabadulni az őt körülölelő fénylő felhőtől. Az érzékeny szemét bántó ragyogásban elbizonytalanodott, és visszavedlett kígyóvá, miközben az egyre sűrűsödő felhő még szorosabban körbefogta. Megpróbált elcsusszanni alatta, csakhogy nem volt hol. A felhő nemcsak a levegőből ereszkedett alá, hanem mintha a földből is sugárzott volna. Megpróbált elillanni, bármerre is fordult azonban, a felhő annál inkább áthatolhatatlanná vált. A fényesség elviselhetetlen volt: még lehunyt szemhéján keresztül is bántotta a ragyogás. Még egyszer utoljára megpróbált szabadulni, és gyors egymásutánban többször is átváltozott. Előbb sassá, de képtelen volt felemelkedni, aztán vaddisznóvá, de nem tudott utat törni magának, majd sáskává, de nem tudta átrágni magát, végül ismét párduccá, de képtelen volt lerázni a felhőt. Érezte, ahogy megszilárdul, majd ránehezedik. A nyomástól sajogni kezdtek a tagjai, és nem maradt más választása, mint egyre inkább összemenni: menyétté, egérré, végül tücsökké. A nyomás azonban egyre csak fokozódott. Tett egy utolsó próbát, és hangyává változott. Akkor meghallotta a másik utálatos hangját, ahogy közli vele, úgysem menekülhet. Métisz tudta, mit kell tennie, hogy elmúljon a fájdalom. Egy másfajta kínt kell elviselnie. Immár legyűrve, feladta az ellenállást, és visszaváltozott eredeti alakjába.

Miközben Zeusz megerőszakolta, arra gondolt, bárcsak sas lehetne.

Zeusz zabolátlan bujaságában egyedül az volt a jó, vélekedett a felesége, hogy elképesztően röpke ideig tartott. Olyan rövid idő telt el a vágyakozástól a csábításon át a beteljesülésig, hogy Héra szinte képes volt figyelmen kívül hagyni az egészet. A bajt csak az jelentette, hogy kivétel nélkül egy utód lett a következménye. Újabb és újabb istenek és félistenek születtek látszólag csak azért, hogy igazolják, Zeusz mennyire nem válogatós a hűtlenségben. Istennő létére, aki végtelen mennyiségű haragot bírt táplálni a lelkében, alig volt képes számontartani, hány halandónak, istennőnek, nimfának és nyivákoló csecsemőnek kellene keresztbe tennie.

Általában nem kellett a férje előző feleségével foglalkoznia. Métiszt inkább igyekezett teljesen figyelmen kívül hagyni, de ha mégsem sikerült, inkább enyhe bosszúságot érzett. Senki sem szeret második vagy harmadik lenni, és ez alól Héra sem volt kivétel. Métisz már jóval azelőtt Zeusz felesége volt, hogy Héra maga is eljátszott a gondolattal. Olyan régen elváltak azonban egymástól, hogy már szinte senki sem emlékezett a kapcsolatukra. Jobb napokon Hérának sem jutott eszébe. A rosszabb napokon viszont úgy vette, mintha megcsalták volna. Aligha tűnhetett volna észszerűtlenebbnek, hogy bármelyik másik istennő elsőbbséget követeljen magának Hérával, a főisten párjával szemben, pusztán azért, mert időben megelőzte őt. Mivel pedig többször volt rossz napja, mint jó, Héra nemigen kedvelte Métiszt, azonban annyi egyéb bosszúsággal kellett foglalkoznia, hogy általában nem törődött ezzel.

Természetesen Métisz volt az, aki tanácsot adott Zeusznak a titánok elleni küzdelmében, és segítette az apja, Kronosz elleni harcában. Az agyafúrt és leleményes Métisz, aki mindig valamilyen tervet forralt. Héra biztosra vette, hogy ő is van olyan okos, mint az elődje, a körülmények azonban arra kényszerítették, hogy Zeusz ellen ármánykodjon, mialatt Métisz neki ajándékozta a bölcsességét. Sokra ment vele, horkantott Héra fölényesen. Elvégre az örökébe lépett. Mégis kinek jutott eszébe Métisz, ha Zeuszról volt szó? Ki vonta kérdőre Zeusz nővérének és egyben feleségének, Hérának, az olümposzi istenek királynéjának elsőbbségét? Egyetlen halandó vagy halhatatlan sem merte volna.

Ezért is dühítette különösen, hogy Zeusz a volt feleségével csalta meg őt. Az istenek és istennők közt úgy keringett a pletyka, mint valami légörvény. Egyiküknek sem volt hozzá mersze, hogy felfedje Héra előtt, mégis tudott róla. A férje iránti megvetése minden egyes újabb részlettel csak fokozódott, és elhatározta, hogy bosszút áll rajta. Zeusz feltűnően visszafogottan viselkedett az elmúlt néhány napban, nyilván abban reménykedve, hogy ha nem érintkezik a feleségével, Héra dühe talán alábbhagy. Amikor hallotta, hogy közeledik, Héra egy méretes székre telepedett az Olümposz gyomrában lévő, visszhangos csarnokban, és a körmeit kezdte mustrálni. A ruháját úgy igazította, hogy ne csak a bokája látszódjon ki alóla, hanem elöl is kicsit lejjebb húzta.

– Férjem! – szólalt meg, amikor Zeusz belépett hozzá, sunyi ábrázattal az egyébként fenséges arcán.

– Igen? – kérdezte.

– Annyira aggódtam miattad!

– Nos, én… – Zeusz idővel megtanulta, jobb, ha inkább félbehagyja a mondatot, mint hogy hazudjon a feleségének. A nő képessége, hogy azonnal leleplezze a hamisságát, egyike volt a legőrjítőbb tulajdonságainak.

– Pontosan tudom, merre jártál – közölte Héra. – Mindenki erről beszél.

Zeusz némán bólintott. Hát persze! Az olümposzi isteneknél nincs pletykásabb társaság. Azt kívánta, bárcsak némasággal sújtotta volna őket, legalábbis azokat, akiket ő teremtett. Eltűnődött, vajon utólag nem tehetné-e meg.

Héra érzékelte, hogy a férje nem figyel rá teljes mértékben, ezért megismételte:

– Aggódtam miattad.

– Aggódtál?

Zeusz sejtette, hogy a másik csapdába akarja csalni, néha azonban egyszerűbb volt egyenesen belesétálni.

– A jövőd miatt, drágám – búgta Héra, miközben egy újabb gyakorlott mozdulattal még jobban felfedte a testét. Zeusz igyekezett felmérni a helyzetet. A felesége gyakran volt dühös, időnként pedig csábító, mégsem emlékezett olyan alkalomra, amikor egyszerre lett volna mindkettő. Közelebb lépett, hátha ezt várja tőle a másik.

– A jövőm miatt? – kérdezte, miközben megcirógatta Héra egyik hajfürtjét. A nő rá emelte a tekintetét.

– Igen – felelte. – Olyan sok szörnyűséget hallottam Métisz leszármazottjáról. – Érezte, hogy a férfi egy pillanatra megmerevedik, mielőtt ujjaival tovább simogatta volna a haját. Látszott rajta, hogy nagyon igyekszik. – Métisz volt az, nem igaz? Mármint a legutóbbi – tette hozzá önkéntelenül is éllel a hangjában, mire Zeusz megmarkolta a haját. Tisztában volt vele, ha nem óvatos, tövestül kitépi. – Csak azon tűnődtem, tényleg elfelejtetted-e, mit mondott neked egyszer a gyermekeiről – sóhajtotta Héra. – Hogy tőle származik majd az, aki megdönti az uralmadat.

Zeusz nem felelt, Héra azonban pontosan tudta, hogy a megjegyzése szíven találta a férjét. Mégis hogyan lehetett ennyire ostoba? Azok után, hogy éppen Métisz segítségével buktatta meg a saját apját, aki ugyanezt művelte az ő apjával. Hogyan volt képes megfeledkezni arról, amit maga Métisz mondott neki, amikor még házasok voltak? Hogyan?

– Muszáj gyorsan cselekedned – folytatta Héra. – Métisz megmondta, hogy a lánya az apján kívül mindenkin túltesz majd bölcsességben. Utána pedig fiat fog szülni, aki valamennyi isten és ember felett uralkodik majd. Nem kockáztathatsz.

Csakhogy addigra már a levegőhöz beszélt, a főisten ugyanis eltűnt.

Amikor másodszor jött érte Zeusz, Métisz már meg sem próbált elbújni. Tudta, mi következik, és azt is, hogy úgysem térhet ki a másik elől. Már csak abban bízhatott, hogy a lánya − jövendőlátó képessége nélkül is tudta volna, hogy lánya lesz: egyszerűen érezte − életben marad. Vajon tudta, hogy ez fog történni, amikor réges-régen közölte a férjével, előbb egy lányt, majd egy fiút fog neki szülni, aki képes felülmúlni az apját? Bárkinél jobban ismerte Zeusz félelmeit. Bármit képes megtenni, nehogy megszülessen a fiú.

Ezúttal is fényes ragyogás vette körül, mintha egy villám belsejében lenne. Ismét érezte a nyomást, amely arra késztette, hogy egyre kisebb és kisebb legyen: párduc, kígyó, szöcske. Viszont nem érzett fájdalmat. Csupán hirtelen támadt, átható sötétséget, ahogy megragadta Zeusz óriási tenyere. Aztán egészen különös érzése támadt, mintha a villámlást követő fekete felhő bekebelezte volna. Soha véget nem érő sötétség borult rá. Rájött, hogy Zeusz egészben bekapta és felfalta. Immár az istenek királyának bensőjében volt, a lányával együtt, a szabadulás reménye nélkül. Miközben azonban mindezt tudatosította magában, sőt el is fogadta, érezte, hogy egy része – amely Zeusznak is része volt – dacol vele.

Sztheinó

Nem ő volt az idősebb nővér, merthogy nem így viszonyultak az időhöz. Mégis ő volt az, aki kevésbé rémült meg, amikor a barlangjuk előtti parton rátaláltak a csecsemőre. Eurüalé egyszerre volt tanácstalan és felháborodott: honnan került oda a gyermek? Mégis miféle halandó merné megközelíteni a gorgók lakhelyét, hogy otthagyja a kicsit? Sztheinó nem tudott mit válaszolni a kérdéseire, és egy ideig csak meredten nézték a kis teremtést azon tűnődve, mitévők legyenek.

– Megehetnénk, nem? – vetette fel Eurüalé. Sztheinó röviden elgondolkozott.

– Éppenséggel – felelte. – Bár elég kicsi. – A húga komoran bólintott. – A tiéd lehet – tette hozzá Sztheinó. – Én már… – Nem is kellett befejeznie a mondatot. A másik látta a közelben lévő marhacsontkupacot.

A testvérek nem azért ettek, mert megéheztek: mivel halhatatlanok voltak, a gorgóknak nem volt szükségük ételre. Hegyes agyaruk, erős szárnyuk és lábuk azonban mind vadászatra termett. És ha már vadásztak, meg is ették, amit elejtettek. Ismét végigmérték a csecsemőt. A hátán feküdt a homokban, fejét egy fűcsomón pihentetve. Sztheinónak nem volt rá szüksége, hogy a húga hangosan is közölje: nem túl élvezetes zsákmány. Még csak nem is menekült előlük vagy próbált meg elbújni a hosszú fűben.

– Honnan került ide? – kérdezte ismét Eurüalé. Hatalmas fejét felszegve kiguvadó szemét körbehordozta a föléjük magasodó sziklafalon. Senkit sem látott.

– Nyilván a vízből – válaszolta Sztheinó. – Isteni segítség nélkül a halandók képtelenek tájékozódni. És még ha tudnának is, akkor sem merészkednének ide. Csakis a tenger sodorhatta ide a gyereket.

Eurüalé a szárnyát csapkodva bólintott, miközben minden irányba elnézett a nyílt vízen. Egyetlen hajó sem lett volna képes elszelelni ennyi idő alatt, amíg rábukkantak a kicsire. Amint megütötte a fülüket a hang, együtt jöttek elő a barlangból. Semmilyen vízi jármű és senki sem tűnhetett el ilyen gyorsan.

– Nem tudom – mondta Sztheinó a másik ki nem mondott gondolataira válaszul. – De nézd csak! – Azzal a csecsemőre bökött, mire Eurüalé szemügyre vette az alatta átnedvesedett homokot és a vízhez vezető, hínárral szegélyezett lábnyomokat.

Némán tűnődve gubbasztottak.

– Csak nem hagyta itt… – kezdte Eurüalé oldalra sandítva, mivel nem akarta, hogy a másik ostobának tartsa.

Ahogy Sztheinó megvonta a vállát, a szárnyába belekapott a szél.

– Nem jut eszembe más – felelte. – Csakis Phorküsz lehetett.

– Miért tenne ilyet? – kérdezte Eurüalé elkerekedett szemmel. – Hogyan került hozzá ez a halandó csecsemő? Talán egy elsüllyedt hajóról?

A gorgók alig ismerték az apjukat. Az öreg isten a tenger fenekén élt az anyjukkal, Kétóval együtt. Eurüalén és Sztheinón kívül számos utóduk született: Szkülla, a hat mindent elnyelő szájjal rendelkező, kutyafejű nimfa, aki egy tengerre néző barlangban lakott, és minden arra járó hajóst felfalt; a félig ember, félig kígyó testű büszke Ekhidné; az egyetlen közös szemen és fogon osztozkodó graiák, akiknek a barlangját még a gorgók is félve merték volna megközelíteni.

Sztheinó és a húga egyre közelebb ért a gyermekhez, miközben a tenger halkan duruzsolt mögöttük. A csecsemőt nem érte volna el a dagály. A Sztheinó által kiszúrt nedves ösvényt páros lábnyomok alkották.

– Csakis apa lehetett – mondta Eurüalé bólogatva. – Azok ott biztosan a karmának a nyomai.

Ahogy megközelítették a gyermeket, Sztheinó észrevette, hogy egy kupac száraz hínáron alszik. Netán az apjuk szándékosan készített neki fekhelyet? Az elé táruló látvány sehogyan sem fért össze a fejében mindazzal, amit tudott. A gondolat, hogy Phorküsz valami olyan – Sztheinó nehezen találta a megfelelő kifejezést – halandókra jellemző cselekedetre vetemedjen, hogy egy általa készített bölcsőbe fektessen egy csecsemőt, egészen hihetetlennek tűnt. Mégis az ő karmának nyomai rajzolódtak ki a homokban a kígyófarka által húzott széles csík két oldalán. A csecsemő pedig a víztől távol, biztonságban aludt egy halom áttetsző, elszáradt hínáron. Egészen úgy néz ki, mint a kígyók levedlett bőre, gondolta magában.

Csak amikor már közvetlenül a gyermek mellé értek − és Eurüalé úgy vizslatta, mint hívatlan vendéget és fél fogára sem elegendő falatot −, jött rá a két testvér, hogy Phorküsz nem véletlenül hagyta ott nekik.

– De hiszen… – szólalt meg Eurüalé leguggolva és a fejét oldalra döntve, hogy jobban szemügyre vegye a csöppséget. A hínártól nemigen látszott a háta, a nővérének azonban igaza volt. A kisgyermeknek szárnya volt.

A gorgóknak egy egész napba telt, mire felfogták, hogy lett egy halandó húguk, és jó néhány napba, mire rájöttek, hogyan tartsák életben.

– Miért sír? – kérdezte Eurüalé a nővérétől, miközben az ujjával bökdöste, karmait gondosan behúzva, nehogy megsebezze a kicsit.

Sztheinó rémülten meredt a másikra.

– Nem tudom. Ki tudja, miért csinálnak bármit is a halandók.

Mindketten próbáltak olyan emberre gondolni, akit láttak már hasonlóan viselkedni, de egyiküknek sem jutott eszébe egy sem. Sőt, mintha még sosem láttak volna halandó gyermeket, de aztán Eurüalénak eszébe jutott egy közeli szirten lévő kormoránfészek. Elmesélte Sztheinónak, hogy a madárnak fiókái lettek, aki úgy bólogatott, mintha tudna róla.

– A fiókák szörnyű lármát csaptak – magyarázta Eurüalé –, mire az anyjuk megetette őket. – Azzal a szája széles mosolyra húzódott. Elrepült a szárazföld irányába a legközelebbi településig, ahonnan két birkával tért vissza a karma közt. – Tejet szoktak adni a kicsiknek – közölte.

Így aztán, bár istennők voltak, megtanulták gondját viselni a húguknak. Idővel Sztheinó azon kapta magát, hogy már nem is tudta felidézni, hogyan is nézett ki az otthonuk a sziklákon könnyedén lépdelő, ívelt szarvú jószágokból álló kis nyáj nélkül. Még Eurüalé is – aki korábban előszeretettel járt vadászni, a magasban körözve, majd hatalmas szájával megragadva áldozatát, hogy aztán élvezettel ropogtassa annak csontjait – látszólag szívesen vigyázott az állatokra. Egy nap egy sas elragadta az egyik bárányt, mire Eurüalé a védelmére kelt. A sas gyorsabbnak bizonyult nála, ő pedig üres kézzel tért vissza, mégis jó néhány tollát kitépte a támadónak. A madár nem próbálkozott többször.

Eleinte Sztheinó arra számított, Phorküsz talán felkeresi őket, hogy megmagyarázza a tettét, vagy esetleg üzenetet hoz az anyjuktól, Kétótól, de csak nem jött. A két gorgó eltérő módon viszonyult ehhez: miközben Eurüalé büszke volt, amiért a szüleik rájuk bízták a halandó csecsemőt, hogy gondoskodjanak róla, addig Sztheinó azon tűnődött, vajon nem abban a reményben hagyta-e rájuk az apjuk, hátha kudarcot vallanak. Az istenek képtelenek voltak visszatetszés nélkül halandóra tekinteni. Sztheinó ugyanúgy szerette a kishúgát, mint Eurüalét, mégis megborzongott, valahányszor megpillantotta annak szörnyen apró kezét és lábát, valamint visszataszító kis körmeit. Ugyanakkor még ha valami balul is alakult a születése kapcsán, Medusza is gorgó volt. Talán idővel fejlődni is fog.

Ez volt ugyanis a másik bosszantó fejlemény. A kisgyermek folyamatosan változott: a szemük láttára növekedett, és Próteusz módjára állandóan alakult. Alighogy megszokták valamilyen megmagyarázhatatlan vonását, máris megjelent egy újabb. Mindenhová magukkal vitték, mivel képtelen volt egyedül mozogni, aztán bármilyen előjel nélkül egyszer csak elkezdett kúszni. Mire hozzászoktak, abbahagyta a kúszást, és járni kezdett. A szárnya együtt fejlődött a testével, és mindketten megkönnyebbülve tapasztalták, hogy bár meglehetősen ügyetlenül használja, még sincs teljesen a földhöz kötve. Eurüalé elmondása szerint minden egyéb körülmény dacára a kisgyermek szárnya jelentette számára a testvéri köteléket. Már-már bizakodni kezdtek, amikor megjelentek a fogai, csakhogy kicsik voltak, és nem türemkedtek ki a szájából, mint egy tisztességes agyar. Rágásra ugyan alkalmasak voltak, de mégis mire megy azokkal?

Mivel Medusza folyamatosan változott, a nővéreinek is állandóan alkalmazkodni kellett. Sztheinó megtanult kenyeret sütni, a tej ugyanis már nem elégítette ki a gyermeket. Mindhárman együtt nézték, ahogy a tészta kérgesedni és emelkedni kezd a lapos kövön, amelyet a tűz fölé tettek. Eurüalé figyelte, hogyan csinálják a halandó asszonyok, és a megfelelő fogásokat ellesve tért vissza. Ahogy telt az idő, úgy vettek át egyre több mindent a közelükben élő emberektől.

A halandók mindig is rettegtek a gorgóktól, az érzés azonban nem volt kölcsönös. Noha a testvéreik, a graiák egy olyan barlangban éltek, amely a lehető legtávolabb esett az emberektől, a gorgók egyszerűen ott laktak, ahol kedvük tartotta, az emberek pedig elkerülték őket. Egyikük sem emlékezett már, miért esett a választásuk a líbiai partnak éppen erre a pontjára, mégis az otthonuknak tekintették. A tágas, homokos öblöt jókora, napszítta sziklafal szegélyezte, amelyen csak itt-ott nőtt egy-egy szívós fűcsomó. A szirtek remek kilátópontokat biztosítottak számukra: a nehezen megmászható magaslatra a gorgók könnyűszerrel felrepültek, onnan pedig ráláttak a nyílt tengerre, ahol éles csőrű madarak buktak a víz alá halért, vagy éppen az élénkvörös talajú és zöldellő növényzettel borított szárazföldre. A partszakasz legtávolabbi pontján érdes hasadék húzódott a sziklafalban, amelyet Poszeidón hagyott maga után, amikor egy általa keltett földrengéssel majdnem kettéhasította a földet. A gorgók által választott ponton a sziklafal valamivel magasabbra nyúlt, bár nem sokkal, mégis kimondatlanul úgy érezték, övék a jobb rálátást biztosító hely.

Líbia számos élőlénynek adott otthont, közülük a nem messze letelepedett emberek marhái és lovai éltek hozzájuk a legközelebb. Eurüalé még emlékezett arra az időre, amikor egynapi repülésre egyáltalán nem laktak emberek. Azelőtt sokkal távolabb éltek, valami azonban megváltozott. Megkérdezte Sztheinót, emlékszik-e bármire, de semmi értelme nem volt ilyesmivel nyaggatni a nővérét, aki mindig úgy tekintett a világra, mint ami változatlan, akár csak ők maguk. Csakhogy a gorgók is változtak, jegyezte meg Eurüalé. Korábban ketten voltak, újabban azonban már hárman. Akkor lehet, hogy az időjárás az oka, mondta Sztheinó, és megvonta a vállát. Az embereket mindig nyugtalanítja az időjárás, nem igaz? Mert etetni kell az állataikat és gondozni a veteményt. Lehet, hogy ezzel magyarázható a változás. A szárazföldön nagyobb volt a forróság, mint korábban. Eurüalé felidézte, amikor még végtelen kiterjedésű növényzet felett szárnyaltak, amely valósággal zengett az egymással csacsogó fecskék, a fennhangon pürrögő gyurgyalagok és a daloló búbospacsirták lármájától. Amikor megpihentek egy hatalmas tó partján, és a tükörsima vízben fürdőző gólyákat nézték. Sztheinó bizonytalanul bólintott. Sosem vonta kétségbe a húga emlékeit, benne azonban néha más részletek maradtak meg.

Elismerte, hogy a szomszédaik fokozatosan egyre közelebb húzódtak a tengerparthoz. Az ő zárt partjuk azonban az övék maradt, mivel túlságosan megközelíthetetlen volt, és különben is egyre több történet született az állítólag ott élő lényekről. A tenger fenekéről származó szörnyekről, akiknek félelmetes agyaruk és hártyás szárnyuk van. Gyorsaságuk és erejük miatt jobb félni tőlük. Oroszlánsörényük, kígyókból álló hajkoronájuk volt, vagy éppen vadkanokon található sörte borította őket. Sztheinó szerint a gorgók egyszerre jelentettek mindent és semmit a halandók többségének. Lehet, hogy kevesebbre emlékezett, mint Eurüalé, mégis több mindent megértett.

Az emberek tehát elkerülték az otthonukat, a partot, a tengert, a sziklákat és a barlangot. Sztheinó szerint utóbbit Medusza miatt választották. Eurüalé pontosan tudta, hogy már azelőtt ott éltek, hogy Medusza a húguk lett volna, mégsem tette szóvá. A barlang vált Medusza otthonává is, amint elég nagy lett ahhoz, hogy egyedül is felfedezze. A gorgók imádták a napsütést: órákig képesek voltak a verőfényben heverni, szárnyukat kitárva, hogy a meleg mélyen átjárja tagjaikat. Medusza azonban minden délben csak hunyorgott, a bőre pedig felhevült. Amikor még kicsi volt, a nővérei kiterjesztett szárnya alá bújva keresett magának árnyékot. Ahogy azonban egyre nőtt, úgy fedezte fel magának a zegzugos barlangot, annak rejtett járatait és alagútjait, valamint azt is, hogy a partról látszódó hasadékot a talpával is képes megismerni az átható sötétség ellenére, méghozzá olyannyira, hogy amikor már túlságosan tűzött a nap, megcsókolta testvérei szakállas arcát, és a hűvösbe húzódott, hogy ott pihenjen.

Sztheinónak nem volt saját lánya, mégis Medusza anyjának érezte magát, és tudta, hogy Eurüalé is hasonlóan vélekedik. Noha nem saját maga döntött az érzéseiről, próbált nem megrémülni azoktól. A zavarodottság és viszolygás, amely Medusza megjelenésekor kerítette őket hatalmába, idővel elmúlt. Az aggódás azonban nem. Sztheinó soha életében nem félt, mígnem felelőssé vált egy kisgyermekért. Mégis mitől tartana egy hozzá hasonló gorgó? Emberektől? Állatoktól? Képtelenségnek tűnt. Medusza feltűnéséig pedig soha senki másért nem nyugtalankodott. Egyáltalán nem aggodalmaskodott, valahányszor Eurüalé elment vadászni vagy feltérképezni a környéket: hozzá hasonlóan a húga is képes volt bármilyen támadással szemben megvédeni magát. Ott volt azonban Medusza, akinek bármitől bántódása eshetett, akár egy kőtől is.

Vajon mindegyik halandónak ilyen bizonytalan a mozgása, amikor kicsi? Netán valamennyi összecsuklik a legváratlanabb pillanatban? Esetleg elkezd vérezni, ha valami keménynek ütközik? Bármennyire is feledékeny volt, Sztheinó pontosan emlékezett a jeges rémületre, ami akkor járta át, amikor Medusza megbotlott egy fűcsomóban, amely a jószágaiknak egyáltalán nem jelentett akadályt. Éppen a magasabban lévő sziklákon játszott, büszkén verdesve a szárnyával, amellyel megtehette a mászással számára áthidalhatatlan távolságot. Medusza rövid zuhanást követően az alatta elterülő, homokból kiálló sziklára pottyant. Sztheinó nem tudta volna megmondani, milyen idős a húga, de még Eurüalé csontos csípőcsontjáig sem ért. A kicsiből feltörő hang hallatán a két nővér szótlanul egymásra nézett, és pontosan tudta, mire gondol a másik. Vajon ez volt az a pillanat, amikor a húguk igazi gorgóvá válik? Elérkezett végre az alkalom, amikor ugyanaz a szakadatlan üvöltés tör fel a torkából, mint amilyet Eurüalé hallatott, ha kitátotta a száját, és kieresztette a hangját?

Közel sem. Szó sem volt erőfitogtatásról, sokkal inkább Medusza gyengeségének beismeréséről. A kiáltás csalódást keltően rövid ideig tartott, mivel a kislány kénytelen volt levegő után kapkodni, hogy folytatni tudja. A lélegzés erőtlenségről tanúskodott. Aztán a vére is kibuggyant, és végigfolyt a lábszárán. Elsőre Sztheinó nem is tudta, mi az, és fogalma sem volt arról, hogy a húga ereiben egy rendes teremtménytől eltérően valami ragacsos piros folyadék csörgedezik. Eurüaléval együtt odasietett, a karjukba vették, szárnyukat pedig gyengéden köréje vonták. Eurüalé finom mozdulattal lenyalta Medusza bőréről a vért. Az ordibálás alábbhagyott, az ajkán patakzó könnyek pedig felszáradtak, enyhén sós nyomot hagyva maguk után, mígnem Eurüalé azokat is lenyalta. Medusza értetlenkedve meredt a kőre, amely fájdalmat okozott neki. Eurüalé szavak nélkül is értette. Karmos lábát belemélyesztette, majd tekintetét a húgára emelte, aki végignézte, ahogy a szikla megrepedezik, majd szétporlad.

Azután mindennap, ahogy a haragoslila folt egyre halványult, tekintetével megkereste a helyet, ahol a szikla állt, miközben a viszkető heget vakarta. Ilyenkor mindig elmosolyodott, tudta ugyanis, hogy már nem okozhat neki több fájdalmat. Erről Eurüalé gondoskodott.

Valahányszor Sztheinó a testvéreit hívta – amire Eurüalé a magasból ereszkedett alá, Medusza pedig a barlangból bújt elő –, ugyanazzal a köszöntéssel fogadta őket: egyek vagyunk, mégis sokan. Medusza erre úgy válaszolt, mintha kérdést intézett volna hozzá, pedig dehogy: a három nem is sok. Erre Sztheinó elmosolyodott és lehajolt, hogy megsimogassa a húga arcát keretező csoda szép sötét hajfürtöket. Egyedül is sokkal érsz fel.

– Nem értelek – mondta a kislány. – Én csak saját magam vagyok.

Aztán egy nap így szólt:

– Mindig hárman leszünk?

– Micsoda? – értetlenkedett Sztheinó.

– Leszünk többen, mint három? – kérdezte Medusza. A nyájat tanulmányozta, amely a nyár folyamán öt báránnyal gyarapodott. Tavaly még csak ketten voltak.

– Nem, kicsim. Mindig hárman leszünk – felelte Sztheinó. Meduszának feltűnt a nővére arcán átsuhanó gondterhelt ábrázat, amit azonban nem tudott mire vélni.

– Kitől származom?

Sztheinó Eurüaléra sandított, aki az állatokat nézte.

– Kétótól – válaszolta végül.

– Ő kicsoda?

– Az anyád – felelte Sztheinó megrándítva a vállát. – A mi anyánk.

– De hiszen még sosem láttam – közölte Medusza. – Hogyan lenne ő az anyám? Azt hittem, ti vagytok az anyám – mondta ide-oda forgatva a fejét kettejük között. – Ha ő az igazi anyám, miért nincs itt?

Már várták, mikor szólal meg. Most azonban Sztheinó úgy érezte, több időnek kellene eltelnie egy kisgyermek első szavai és aközött, hogy mindenre rákérdez, amit lát vagy éppen nem lát, a levegőben repkedő madaraktól egészen a hajába kapó szélig. Miért, miért, miért? Sztheinó megpróbálta megértetni Meduszával, hogy nem tudja, miért repülnek a kormoránok a többi madárhoz képest közelebb a parthoz, miért szeretnek a biztos léptű birkáik füvet enni, miközben Meduszának egyáltalán nem ízlik, vagy miért hidegebb a tenger, mint a homok, holott mindkettőt egyaránt süti a nap. Sztheinónak mindezek fel sem tűntek. Az viszont, hogy bizonyos kérdéseire nem kapott választ, egyáltalán nem tántorította el Meduszát attól, hogy még többet tegyen fel. Sztheinó a húgára sandított, hátha ki tudja segíteni.

– A tengerben élnek – közölte Eurüalé.

– Kik?

– A szüleink. Ketten vannak: az apád és az anyád.

– Ezek szerint halak? – tudakolta Medusza a homlokát ráncolva.

Eurüalé elgondolkodott.

– Nem azok.

Erre a kislány sírva fakadt. A másik kettő rémülten nézett egymásra. Már megszokták a hangulatingadozásait, mégis furcsállották, hogy azon kesereg, a szülei nem halak. Ahogy fokozódott a tanácstalanságuk, úgy sírt egyre vigasztalhatatlanabbul Medusza.

– Nem örülnél, ha halak lennének a szüleid – mondta Sztheinó, és átkarolta a gyermeket. – Hogyan tudnád megkülönböztetni egyiket a másiktól? Nem tudnád eldönteni, melyikük az apád.

– De hiszen a tengerben csak halak élnek! – bömbölte Medusza.

– Ez nem igaz – felelte Eurüalé. – Miért mondod ezt? Nyilván csak azért, mert eddig nem láttál mást a halakon kívül, mivel itt úszkálnak a parthoz közel. Csakhogy a tenger sokkal messzebbre nyúlik, mint ami innen látszik. Végtelenül széles és mély, teli olyan élőlényekkel és helyekkel, amelyeket el sem tudsz képzelni. Phorküsz és Kétó a tenger legeslegmélyén él.

– Én nem tudnék ott élni?

– Nem – vágta rá Sztheinó. – Megfulladnál, ha megpróbálnál. Ígérd meg, hogy soha nem úszol beljebb azoknál a szikláknál! – Azzal az öbölt szegélyező szirtek felé mutatott.

– Megígérem – válaszolta Medusza bólogatva. – Te tudnál a tengerben élni?

Minden válasz újabb kérdéseket szült.

– Nem hiszem – mondta Eurüalé kitárva a szárnyát. – Azt hiszem, nedves tollakkal nem lehet repülni.

Sztheinó egyetértőn bólogatott, mivel nem volt róla elképzelése.

– Ezért élünk itt mi hárman? – tudakolta Medusza. – Azért, mert mi nem élhetünk a tengerben, ők pedig nem élhetnek a szárazföldön?

– Így igaz – felelte Eurüalé.

– Pedig nem is halak.

– Nem azok.

– Hogyan néznek ki? – érdeklődött Medusza. – Hasonlítanak rátok?

Eurüalé röviden eltűnődött.

– Nem olyanok, mint mi – mondta végül. – Ők nem gorgók. Phorküsz tengeristen, és nincsen szárnya. Ő pikkelyes, és lábak helyett hatalmas karmai vannak. Kétó pedig… – Eurüalé felvonta sűrű szemöldökét, és Sztheinóra emelte tekintetét, ő azonban nem tudta kisegíteni. – Nem tudnám őt leírni neked, mert még sosem láttuk.

– Soha?

– A tenger fenekén él, és még egyetlen gyermeke sem látta őt.

Medusza mozdulatlanul ült, miután elfogytak a kérdései. A nővérei csak remélni tudták, hogy válaszaikkal nem azt a benyomást keltették benne, amit igaznak gondoltak: hogy a kislány egy szörnyszülött, akit mindkét szülője megtagadott. Sztheinó, Eurüalé, a szüleik, a nagyszüleik és testvéreik mind halhatatlanok voltak, kivéve Medusza, valamint azok az élőlények, amelyekkel egyetlen gorgó sem foglalkozott volna.

Mégis úgy állt, hogy Eurüalé pásztorfiúk módjára gondozta a nyájat, miközben izgatottan találgatták egymás közt, elég lesz-e a tej. Sztheinó a marhák kiszárított bőrét akasztotta a barlang bejáratához, karmát a sziklába mélyesztve, hogy Medusza ne fázzon éjszaka. Az egész életük megváltozott, amint magukra vállalták a kislány felnevelését.

Mégis ki tudta volna felkészíteni Sztheinót az ezzel járó változásokra? Nem is tudta mire vélni az érzést, sőt bosszantotta, hogy egyáltalán érez valamit. Csakhogy rájött, ez az újfajta sajgó érzés a félelem. Félelem? Egy gorgóban?! Teljességgel képtelen és vérlázító elképzelés. Pedig ez volt a helyzet. Nem tehetett úgy, mintha bármi más lenne. Kénytelen volt együtt élni ezzel az állandóan lüktető, zavaró szúrással, hogy Medusza nincs biztonságban. Vagyis nemcsak hogy gorgó létére félelmet érzett, hanem egy olyan gorgó helyett is érezte azt, aki ugyanolyan érzéketlen kellett volna, hogy legyen, mint amilyen ő volt egykor. Eurüalé ugyanúgy érzett, túlságosan szégyellte azonban, hogy ezt elismerje. Sztheinó ugyanazt a lappangó nyugtalanságot látta rajta, mint ami őt is jellemezte. Nem csoda, hogy Phorküsz náluk hagyta a csecsemőt. Egyetlen tengeristen sem akarna ilyen gyengeséget érezni. Sztheinó beleremegett, ahogy tudatosodott benne, mit is vesztett el: annak az édes tudatát, hogy ura önmagának és az érzéseinek, és nincs miért aggódnia. Mindez immár a múlté, a helyébe pedig dermesztő, átható rémület lépett váratlanul, valahányszor a gyermek elesett, eltűnt vagy felsírt.

Tudta, hogy ez a szeretet. És annak ellenére érezte, hogy nem akarta.