Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

GYÖNGY KISASSZONY

AZ ÖZVEGY

A RÓZSAKIRÁLY

EGY KIS SZÍVERŐSÍTŐ

AZ ÉKSZEREK

DENIS

MOIRON

KIRÁNDULÁS

A NYAKLÁNC

A FÉSŰ

KI TUDJA?

A FALÁBÚ EMBER

EGYEDÜL

COCOTTE KISASSZONY

A MENÜETT

AZ ÁTKOZOTT KENYÉR

WALTER SCHNAFFS KALANDJA

FALUN

A VÍZEN

A NYOMORÉK

ŐRÜLT?

TENGEREN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guy de Maupassant

ELBESZÉLÉSEK

fordította:
Ambrus Zoltán
Tóth Béla
Zoltán Vilmos

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-573-0 EPUB
ISBN 978-963-559-574-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1880 – 1890 között

az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Guy de Maupassant (1850 – 1893)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

GYÖNGY KISASSZONY

I.

Milyen különös ötlet is volt, hogy az idei Vízkereszt estén éppen Gyöngy kisasszonyt kellett királynémul választanom![1]

Minden esztendőben öreg barátomnál, Chantalnál ülöm meg a Három királyok estéjét. Először még gyermekkoromban voltam nála; apám vitt hozzá, akinek Chantal a legmeghittebb jó embere volt. Azóta ott voltam minden Vízkeresztkor és bizonnyal ott is leszek mindig, amíg csak egy Chantal lesz ezen a világon.

A Chantalok különben kissé különösen élnek. Úgy tudnak meglenni Párizsban, mintha valahol a vidéken éldegélnének.

Az Obszervatórium mögött van egy kicsi kertjük és a kertben egy picinyke házuk, ahol nem lakik más, csak ők, ahogy falun szokás. Párizst, az igazi Párizst nem ismerik; sejtelmük sincs róla. Hisz olyan messze, olyan messze van! Néha mégis, de csak nagy ritkán, oda utaznak. Mert az ilyen kirándulás nekik valóságos utazás, hosszú, nagy utazás. Néhanapján Chantalné asszony rászánja magát útra kelni «a nagy bevásárlások végett», amint a családban mondogatni szokták.

A nagy bevásárlások ilyenformán esnek meg. Gyöngy kisasszony, akinél a konyhaszekrények kulcsai vannak, - mert a fehérnemű-szekrényeknek maga a háziasszony viseli gondját - tehát Gyöngy kisasszony jelenti, hogy a cukor már a végét járja, hogy a befőtt elfogyott és hogy a kávékészletből már csak édes-kevés maradt.

Chantalné asszony ekképp figyelmeztetve lévén, hogy ideje megtenni az éhség elleni óvóintézkedéseket, szemlét tart a maradék felett és azután jegyzeteket tesz a gazdasági feljegyzések könyvébe. És miután sok számot leírt, hosszas számítgatásokat tesz és még hosszabb tárgyalásokba bocsátkozik Gyöngy kisasszonnyal. - Amely tárgyalások persze mindig azzal végződnek, hogy megegyeznek és közös elhatározással megállapítják, micsoda jókat fognak beszerezni, mennyi a három hónapra való cukor, rizs, kávé, konfitür, borsó, zöldbab, homár, füstölt hal, sózott hal, meg a jó Isten tudja, mi minden.

Mikor ez megtörtént, kitűzik a nagy bevásárlás napját, és ha ez is elérkezik, útra kelnek egy nagy, öblös, tetőzettel ellátott bérkocsiban, ahonnan ki nem szállnak addig, míg el nem jutnak egy jónevű fűszereshez, aki túl a hídon, valamelyik új városrészben lakik.

Chantalné asszony és Gyöngy kisasszony szörnyű rejtélyességgel és mindig együtt szokták megtenni ezt a roppant utazást. Rendesen csak a diner órájában, kimerülve, meg kissé izgatottan érkeznek vissza patriarchális kocsijukban, melynek tetőzete meg van rakva csomagokkal és zsákokkal, akár csak valami költözködő kocsi.

Chantaléknak Párizs az a része, mely a Szajna másik oldalán terül el, csak: «az új városrészek». És ezekről az új városrészekről nem a legjobbat gondolják. Tudják, hogy lármás, furcsa, nem éppen tiszteletreméltó népség lakik bennük, érthetetlen népség, mely napjait dőzsölésben, éjeit tivornyázásban tölti és mely csak úgy haj igái ja a pénzt az ablakon át. Mindamellett, néha-néha elviszik a lányukat a színházba, az Opera-Comique-ba vagy a Françoisba, hogyha a Chantal úr újságja nagyon dicséri a műsoron levő darabot.

A lányok közül az egyik tizenkilenc, a másik tizenhét éves. Két nagy, rózsás arcú, szép kisasszony, akik kitűnően vannak nevelve, oly kitűnően, hogy az ember észre sem veszi őket, mint ahogy nem veszünk észre két csinos bábut. Soha eszem ágába sem jutna, szemügyre venni a Chantal-kisasszonyokat, annál kevésbé udvarolni nekik. Az ember alig mer hozzájuk szólni, annyira szeplőtlenek; ami engem illet, majdnem félve üdvözlöm őket, attól tartva, hogy már ezáltal is illetlenséget követek el.

Az apjuk kedves, művelt, nyíltszívű és nagyon szíves ember, aki azonban mindennél többre becsüli a nyugalmat, a zavartalan, csendes életet s aki, csakhogy a maga boldog mozdulatlanságában kedve szerint élhessen, nagyban hozzájárult ahhoz, hogy az egész család ebben a múmiaszerű állapotban éljen. Sokat olvas, örömest beszél és könnyen elérzékenyül. Az emberekkel való érintkezésnek hiánya a mindennapos élet küszködéseitől, összeütközéseitől való elszokás, túlságosan érzékennyé és kényessé tette a morális bőrét, ha szabad így mondanom. A legcsekélyebb dolog is hat rá, minden izgatja és képes szenvedni egy apróság miatt.

Chantaléknak mindazáltal van némi ismeretségük. Hanem nagyon kevés. Roppant szigorúan és nagy gonddal választottak ki néhány családot a szomszédságból s azonkívül évenként két-három látogatást váltanak olyan rokonokkal, akik messze laknak.

Én minden évben kétszer ebédelek velük. Augusztus 15-én és Három királyok napján. Ezt a két látogatást éppúgy kötelességemnek ismerem, mint a jó katolikus a húsvéti áldozást.

Augusztus 15-re meg szokták hívni legjobb embereiket. Hanem a Három királyok estéjén én vagyok az egyetlen vendég.

II.

Az idén is, mint mindig, Chantaléknál ünnepeltem Vízkereszt estéjét.

Ahogy máskor szoktam, megcsókoltam Chantal urat, Chantalné asszonyt meg Gyöngy kisasszonyt, és tisztelettel teljesen üdvözöltem Louise és Pauline kisasszonyokat. Beszédbe eredtünk. Felelnem kellett ezer kérdésre: hogy mi történik a boulevardon, mi újság a politikában, mit csinálnak a képviselők és így tovább. Chantalné asszonynak az a szokása, hogy minden politikai nézetkülönbségnek azzal a kategorikus kijelentéssel vet véget, hogy «mindebből nem lesz jó aratás».

Nem tudom miért, de Chantalné asszonynak, aki különben igen gömbölyű úrnő, minden ideája azt a hatást teszi rám, mintha ezek az ideák négyszögletesek volnának; négyszögletesek, mint azok a metszett kövek, amelyekkel utcaburkolatot szokás készíteni. Hogy miért képzelem én négyszögletesnek a Chantalné asszony ideáit, igazán nem tudnám megmondani; de akármit mond, előttem mind egy-egy négyszögként tűnik fel; vastag és szimmetrikus sarkú négyszögként. Ismerek másokat, akiknek gondolatai úgy tűnnek fel előttem, mintha kerek alakúak volnának, kerekek és görgők, mint az abroncs. Mihelyt egy pár szót mondanak valamiről, nekem úgy tetszik, mintha egymásután görögnének tizenként, húszanként, ötvenenként, mindenféle kerekalakú ideák, kicsinyek és nagyok, melyeket látok, amint egymásután rohannak, amíg elvesznek a szemhatár végén. Ellenben ismerek olyanokat is, akiknek mintha hegyesek volnának az ideáik... Végre is, ez mindegy.

Asztalhoz ültünk, mint rendesen és az ebéd anélkül esett meg, hogy valami nevezetes történt volna,

A desszerttel előhozták a Három királyok kalácsát. Eddig, minden évben Chantal úr volt a király. Nem tudom, puszta véletlen volt-e, vagy valami családi megegyezés következése, elég az hozzá, hogy azelőtt mindig a Chantal úr kalácsában rejtőzött a babszem. - Ő azután Chantalné asszonyt proklamálta királynévá. Azért nagyon meglepett, mikor egy harapás tésztában egyszerre valami keményet éreztem, ami majdnem kitörte egy fogamat. Vigyázva kivettem a számból a kis kemény tárgyat és egy pici porcelánbabát találtam, amely csak akkorka volt, mint egy babszem. Meglepetésemben egy «ah»-t kiáltottam.

Rám néztek. Chantal úr elkezdett kiabálni, a kezeivel hadonászva:

- Gaston! Gaston! Éljen a király! Éljen a király!

És visszhangozták kórusban:

- Éljen a király!

Mindenki kiabált.

Fülig pirultam, amint megesik, hogy az ember elpirul ok nélkül is, valami gyerekes körülmény miatt. Úgy maradtam, szemeim lesütve, esetlenül tartva ujjaim között a kis porcelánbabát és megpróbálva nevetni. Teljességgel nem tudtam, mit tegyek, vagy mit mondjak. Chantal úr azonban sürgetett: «Most már királynét kell választani.»

III.

Megrendültem. Egy másodperc alatt ezer gondolat, ezer föltevés cikázott végig a fejemben. Talán nekem szánták az egyik Chantal kisasszonyt? Tán ki akarják ugratni belőlem, melyik tetszik jobban a kettő közül? Tán szelíd, finom célzásnak vegyem arra nézve, hogy a szülők nem tartanának lehetetlennek egy házasságot köztem és valamelyik Chantal kisasszony között? Hisz a házasság gondolata mindig ott settenkedik a lányos házakban s mindenféle formát ölt magára, megkísérelve minden ürügyet, minden eszközt. Kegyetlen félelem szállt meg, hogy kompromittálni találom magamat, s valami mondhatatlan gyávaság fogott el láttára Louise és Pauline kisasszonyoknak, akik most is megtartották megátalkodottul kifogástalan és zárkózott modorukat. Kiválasztani az egyiket, a másik rovására, éppoly nehéznek tűnt fel előttem, mintha két csepp víz között kellett volna választanom. És mindenekfelett szörnyen megzavart a félelem, hogy íme, most belemártanak egy históriába, amelynek méltó befejezéseképp megházasítanak akaratom ellenére, diszkrét módon, úgyhogy észre sem veszem, mindenféle észrevétlen és éppoly apró mesterkedésekkel, mint amilyen ez a jelentéktelen királyság.

Hanem egyszerre valami sugallat szállott meg és Gyöngy kisasszony felé nyújtottam a jelképes babát.

Eleinte mindenki meg volt lepve, hanem azután, úgy látszik, méltánylásra lelt a választásban nyilvánuló gyöngédség és az egész társaság dühösen tapsolt Kiabálták:

- Éljen a királyné! Éljen a királyné! Éljen a királyné!

A szegény öreg kisasszony egészen kijött a sodrából. Remegve, ijedten dadogta:

- De nem... de nem... nem én... kérem... nem én... kérem...

És ekkor, először életemben, megnéztem Gyöngy kisasszonyt és azt kérdeztem magamtól, hogy ki is hát ő tulajdonképpen?

Megszoktam ebben a házban látni, aminthogy az ember megszokja a régi karosszékeket, melyeket gyermekkora óta használ, anélkül, hogy ügyelne rájuk. Egy nap, nem tudni miért, talán mert egy napsugár téved a székre, az ember észreveszi magát: «Lám, lám, ez a bútordarab nagyon érdekes!» És rájön, hogy a fája művész kezéből került ki és hogy a szövete nagyon értékes. Sohasem ügyeltem Gyöngy kisasszonyra.

Hogy hozzátartozott a Chantal-családhoz, azt tudtam; de hogyan és mily címen, arra nem gondoltam soha.

Vékony, nagy leány volt, aki erőlködött azon, hogy mindig észrevétlen maradjon, de aki mégsem volt jelentéktelen. Barátságosan bántak vele, jobban, mint egy gazdasszonnyal, de mégsem oly jól, mint ahogy rokonnal szokás. Hirtelen egész sereg apróság jutott eszembe, amelyekkel eddig éppen nem törődtem. Chantalné asszony egyszerűen «Gyöngy»-nek hívta, a lányok «Gyöngy kisasszonyának, Chantal úr pedig csak «kisasszony»-nak szólította, talán több tiszteletet kifejező arccal, mint az asszonyok.

Megnéztem. Vajon mennyi idős lehet? Negyven éves? Igen, negyven éves. És egyszerre észrevettem, hogy ez a lány nem is oly öreg, hogy csak öregítette magát. Nevetséges módon öltözött, fésülködött, sőt csúfította magát, s mindamellett, egy cseppet sem volt nevetséges, annyi természetes kellem és annyi fátyolozott, gondosan rejtegetett báj volt benne.

Milyen furcsa teremtés!

De hogy is történhetett, hogy eddig nem néztem meg jobban? Nagyon furcsán fésülködött; nevetni való, öreges, apró fonadékokba szedte haját; hanem ez alatt a vénlányos hajzat alatt egy nemes homlok volt látható, nyugodt, szép homlok, melyet két mély redő barázdált, a hosszú szomorúságok redői. Hogy van, hogy eddig nem láttam meg nagy, kék, szelíd szemeit, melyek oly félénken, oly ijedősen, oly alázatosan néztek, ezt a két szép szemet, melyek gyermetegek maradtak, és kis lányos meglepetéseket, fiatal érzéseket meg titkolt bút tükröztettek vissza, érzékenységről beszélő szép szemeit, melyeket a bú nem tehetett zavarossá.

Arcának minden vonása finom volt. Egészben véve egy amaz arcok közül, melyek elhervadtak anélkül, hogy valaha az élet teljétől kipirultak volna. Bájos kis szája és gyönyörű fogai voltak, de az ember azt hihette volna, hogy nem mer mosolyogni.

És hirtelen összehasonlítottam Chantalné asszonysággal. Bizonyos, hogy Gyöngy kisasszony sokkal, százszor többet ért; mindenképp finomabb, nemesebb, előkelőbb volt.

Mindez, amit csak most vettem észre, szinte megzavart.

A pezsgőre került a sor. Poharamat a királyné felé nyújtottam s egészségére ürítettem ki, egypár bókot mondva; láttam, hogy kedve lett volna arcát az asztalkendővel elrejteni. Mikor pedig ajkait benedvesítette a fehér borral és mindenki kiabálni kezdett: «A királyné iszik, a királyné iszik!», - elpirult nyakig, s meglátszott rajta, hogy a torka összeszorult. Nevettek; de láttam, hogy mindenki szereti a házban.

IV.

Ebéd után Chantal karon fogott. Az az óra következett, amelyben szivarját szokta elszíni. Ilyenkor nem maradt a családjával; ha magukban voltak, az utcára ment ki füstölni, ha pedig vendéget fogadott, a biliárdszobába ment velők és ott szivarozott játékközben.

Ezen az estén vidám tűz lobogott a biliárdszoba kandallójában. Az én öreg barátom jó kedvvel látott a játékhoz. Kikeresett magának egy kitűnő dákót, gondosan megkrétázta, aztán biztatott, hogy:

- Kezdd meg, fiam.

Tegezett, ámbár idestova huszonöt esztendős vagyok. De hát gyerekségemtől ismert.

Megkezdtem a partit; csináltam egy pár karambolt, aztán meg elhibáztam néhányat. És mivel szüntelen csak Gyöngy kisasszony járt az eszemben, hirtelen azt kérdeztem:

- Mondja csak, Chantal úr, rokona önnek Gyöngy kisasszony?

Félbehagyta a játékot s nagy meglepetéssel nézett reám.

- Hogyan? Hát te nem tudod a Gyöngy kisasszony történetét?

- Nem én.

- Apád sohasem beszélte el?

- Soha.

- Lám, ez aztán furcsa! Igazán furcsa! De hisz ez a történet valóságos mese!

Elhallgatott és azután újra kezdte:

- És ha tudnád, milyen különös az, hogy éppen ma, Három királyok estéjén kérdezed tőlem ezt!

- Ugyan miért?

- Hogy miért? Hát hallgass ide. Negyvenegy évvel ezelőtt - éppen ma negyvenegy éve - Három királyok estéjén történt. Akkor még Roüy-le-Tors-ban laktunk, a bástyák mellett. Majd elmagyarázom a helyszínt, hogy jobban megérthesd a dolgot. Tehát, úgy képzeld, hogy Roüy egy oly magányos dombon épült kis városka, amely dombot mindenfelől sík rét övez körül. A mi házunknak volt egy szép nagy kertje, amely távolabb mindig emelkedő talajon feküdt, s melyet, hogy úgy mondjam, a régi ódon bástyák tartottak vállaikon. Hogy világosabban szóljak, képzelj egy lejtőt, azon a haránt emelkedő oldal hosszában a kertet, emennek alján pedig a házat, a merőleges oldalnál pedig a régi falakat. Úgyhogy a házunk a városban, az utcán volt a többi ház között, hanem a kert lenézett a rétre, síkságra, a mélybe. Ebből a kertből egyenesen lemehettünk a mezőre, mert a bástyának volt egy kis titkos lépcsője (akárcsak a regényekben olvashatod) és a lépcső alján egy kis ajtón át a szabadba juthattunk. Az ajtó előtt országút vezetett el; a parasztok, akik házunkba élelmiszert szállítottak, itt szoktak jelentkezni, mikor valamit hoztak, hogy megkíméljék a nagy kerülőt, amelyet különben megtenniük kellett volna, ha a házunk kapuján akartak volna kopogtatni. A lépcsőajtónál volt egy nagy harang, egyszerűen becsengettek.

Elképzeled a helyet? Nos, azon a nevezetes vízkereszti estén roppant havazás volt. Már egy hét óta esett. Az ember azt hihette volna, hogy itt a világ vége. Amikor a bástyafalra mentünk s lenéztünk a síkra, csak úgy végig borzongott rajtunk, láttára e végtelen, fehér, nagyon fehér, jégtengerszerű síknak, amely fénylett, mint valami fehéres, óriási zománc. Gyerekfejjel úgy tűnt fel előttem, mintha a jó Isten befedni, begöngyölíteni akarná a mi szegény földünket, hogy aztán elküldje az ócska, kiszolgált világok tárházába. Mondhatom, nagyon szomorú látvány volt.

V.

Akkoriban egész családunk együtt lakott és bizony sokan voltunk, nagyon sokan. Először is apám és anyám. Aztán velünk lakott a nagybátyám is a feleségével; mi gyerekek meg éppen heten voltunk: én a két bátyámmal, meg a négy cousine-am. Hej, nagyon csinos lányok voltak ezek az én «cousine-jaim!» Közülük a legfiatalabb: a feleségem. Ma már csak hárman vagyunk ebből a sok emberből: mi ketten meg a marseille-i sógor asszonyom. Bizisten, szörnyű gyorsan szétzüllött s kipusztul egy ilyen nagy család! Az ember szinte fázik, ha rá gondol. Én akkor tizenöt éves lehettem, mert most már betöltöttem ötvenhatodik évemet.

Tehát éppen Három királyok estéjét ünnepeltük, s vígan voltunk, roppant vígan. Épp a dinerre vártunk a nagy ebédlőben, midőn Jacques bátyám egyszerre csak azt mondta:

- Egy kutya ugat kinn a mezőn, már valami tíz perc óta. Úgy látszik, elveszett a szegény állat a gazdájától.

Még be sem végezte és ím egyszerre a harang megszólalt a kert felől. S a hangja éppúgy csengett, mint egy lélekharangé, az ember önkéntelen a halottakra gondolt. Könnyű remegés futott végig rajtunk. Apám kiküldött egy cselédet, nézze meg, mi van odaki. Nagy csöndben várakoztunk, a hóra gondolva, a rengeteg hóra, mely elborította az egész síkot. A cseléd visszajött s azt erősítette, hogy ő biz nem látott semmit. Pedig a kutya még mindig ugatott és hangja még most is ugyanarról a helyről hallatszott, mint előbb.

Asztalhoz ültünk, kissé megindultan, főképp mi fiatalok. Minden jól volt, egész addig, míg a sültre következett a sor, hanem akkor a harang újra megcsendült, erősebben még, mint az imént. Háromszor csengettek. Három erős, hosszú csengetést hallottunk, amelyek megremegtettek bennünket ujjaink hegyéig, úgyhogy a lélegzetünk is elakadt. Egymásra néztünk - villáinkat nem tudva a szánkhoz érinteni - és hallgatóztunk tovább, miközben valami babonás félelem ragadt meg mindnyájunkat.

Végre anyám megszólalt:

- Különös, hogy ennyi időbe került, amíg visszajött. Ne menjen egyedül, Baptiste; majd valamelyik úr el fogja kísérni.

Ferenc bátyám fölemelkedett. Herkulesi ember volt, nagyon büszke az erejére, aki az ördögtől sem félt. Apám azt mondta neki:

- Vegyél magadhoz puskát. Az ember nem tudhatja, hogy mi az.

Hanem Ferenc bátyám csak egy botot vett elő s megindult a cseléddel.

Mi, félelemtől és aggodalomtól reszketve maradtunk a helyünkön. Egyikünk sem evett, egyikünk sem szólt. Apám bátorítani akart bennünket:

- Majd meglátjátok, - szólt - valami koldus lesz, vagy tán egy vándor, aki eltévedt a hóban. Valószínűleg az előbb, mikor látta, hogy nem nyitják ki az ajtót mindjárt hamarosan, még egyszer neki gondolta magát megkeresni az utat és aztán nem tudva eligazodni, mégis visszajött az ajtóhoz.

Úgy tetszett, mintha több volna már egy óránál is, mióta Ferenc bátyám oda van. Végre visszatért, mégpedig dühösen káromkodva:

- Senki sincs ott, hogy az ördög vigye el. Valami gazfickó csengetett be, hogy felültessen bennünket. Senki és semmi, csak az az átkozott kutya, amely veszettül ugat, úgy száz méternyire a falaktól. Ha puskát viszek magammal, agyonlőttem volna, hogy elhallgattassam.

Megint hozzáláttunk az evéshez, de az aggodalom nem hagyott el bennünket. Éreztük, hogy még nincs vége, hogy még valami történik, hogy a harang még egyszer megszólal.

És megszólalt épp abban a pillanatban, amikor felvágtuk a Három királyok kalácsát. Ahány férfiember csak volt a szobában, az mind egyszerre emelkedett fel. Ferenc bátyám, aki már ivott egy kis champagne-t, fogadkozott, hogy agyon fogja verni azt az embert, úgyhogy anyámnak és nénémnek, csak hogy visszatartsák, útját kellett állniuk. Apám, - ki még mindig elég nyugodt tudott maradni - noha kissé sántított, mióta a lóról leesve, a lábát törte, indulni készült, s kijelentette, hogy tudni akarja, mi az: oda fog menni. Testvérbátyáim, akik közül az öregebb húsz éves volt, a fiatalabb tizennyolc, előkeresték a puskáikat, s minthogy velem senki sem törődött, magam is elővettem egy verébleső karabélyt, s felcihelődtem, hogy elkísérem az expedíciót.

Az expedíció azonnal útra kelt. Apám és Ferenc bátyám Baptiste-tal, aki a lámpát vitte, elől mentek, utánuk Jacques és Paul testvéreim, s leghátul én, dacára édesanyám minden könyörgésének. Az asszonynép a házban maradt.

A hó megint sűrűn esett már vagy egy órája; a fák tele voltak vele. A vékony fenyők csak úgy hajladoztak a nehéz, fakószín öltözet alatt, akárcsak valami vékony, fehér gúlák vagy roppant cukorsüvegek. A sűrű, vastag pelyhek szürke függönyei mögött alig lehetett észrevenni az apróbb cserjéket, melyek az árnyékban sápadoztak. Olyan vastagon havazott, hogy tíz lépésnyire sem lehetett látni.

A lámpa erős fényt vetett előttünk. Ahogy a bástyafalba vájt csigalépcsőhöz értünk, s kezdtünk leszállni, engem megszállott a félelem. Úgy rémlett, mintha valaki jönne a hátam mögött, mintha meg akarnának fogni és elrabolni, s roppant kedvem lett volna visszamenni; hanem mivel az egész kerten végig kellett volna visszatérnem, nem mertem megfordulni.

Hallottam, hogy lent kinyitják a mezőre nyíló ajtót. Ferenc bátyám ismét elkezdett káromkodni:

- Az átkozott, megint elbújt. Csak az árnyékát vegyem észre, nem fogom elhibázni a gyalázatos gazembert.

Olyan kísértetes volt látni a mezőt, vagy jobban mondva: érezni magunk előtt, mert látni bizony nem lehetett; csak egy roppant végtelen hófátylat láthattunk, felül, alul, szemben, jobbra, balra, mindenütt.

Ferenc bátyám újra kezdte:

- Lám, az a nyomorult kutya még most is ugat. Majd megmutatom neki, hogy szoktam én lőni. Legalább ezt a dögöt megtáncoltatom.

Hanem apám, akinek jó szíve volt, visszatartotta:

- Inkább keressük meg a szegény állatot. Bizonyosan azért ugat, mert nagyon éhezik. Segítségért üvölt a szerencsétlen. Olyan esdekelve ordít, mint valami halálos veszedelembe esett ember.

És tovább folytattuk utunkat a végtelen hófüggönyön át, keresztül a foszló, fehér mohán, mely betöltötte a levegőt, az egész éjszakát, mely izgett, repdesett, hullott, s arcunkra szállva, olvadozva megfagyasztotta rajtunk a húst, megfagyasztotta oly erősen, mintha csak égette volna, hirtelen és fájdalmas szúrással, valahányszor csak érintette bőrünket a sok kicsiny, fehér pehely...

VI.

Térdig jártunk a hóban és ugyancsak emelgetnünk kellett a lábainkat, hogy tovább hatolhassunk. Ahogy előbbre mentünk, a kutyaugatást mind erősebben és tisztábban hallottuk. Egyszerre Ferenc bátyám elkiáltotta magát:

- Itt van!

Megállapodtunk, hogy szemügyre vegyük, amint szemügyre veszi az ember valamelyik ellenségét, akivel éjnek idején találkozik.

Hátul ballagtam, s így még akkor nem láthattam, amikor a többiek megpillantották. Közelebb rúgtattam tehát, hogy én is megnézhessem.

Fantasztikus, szinte ijesztő látvány tárult elém. A lámpa hosszú, fényes sávot vetett maga elé a hóra és e fényes sávnak a végén elibénk meredt egy nagy, fekete kutya. Hosszú szőrű, ormótlan juhászkutya volt, amelynek a feje farkasfejhez hasonlított. Nem mozdult, abbahagyta az ugatást és nézett ránk merőn.

Ferenc bátyám azt mondta:

- Furcsa, hogy sem el nem szalad, sem közelebb nem jön. Kedvem volna egy golyót röpíteni belé.

Apám határozott hangon válaszolt:

- Nem, meg kell fogni.

Jacques pedig így szólt:

- De hisz ez a kutya nincs magában. Valami van mellette.

Csakugyan volt valami mellette, valami szürkeség, amit nem lehetett tisztán kivenni, hogy micsoda lehet. Előbbre mentünk hát, nagy vigyázattal.

A kutya, mikor látta, hogy közeledünk, leülepedett. Teljességgel nem volt rossz képe. Sőt mintha meg lett volna elégedve azzal, hogy sikerült magára vonnia figyelmünket.

Apám egyenesen felé tartott és megsimogatta. A kutya megnyalta a kezeit.

Meglepve vettük észre, hogy egy parányi kocsi kerekéhez volt kötve. Amolyan gyerekkocsi lehetett, inkább játékszer, mint jármű, melyet valaki gondosan beburkolt három vagy négy takaróval. Gondosan félrevontuk ezt a sok leplet, és ahogy Baptiste lámpájával közelebb jött a pici szekérhez, amely olyanforma volt, mint egy kis forgó fészek, benéztünk ajtócskáján és bent egy alvó kis gyermeket pillantottunk meg.

Úgy elcsodálkoztunk, hogy egy szó nem sok, annyit sem tudtunk szólni. A meglepetésből legelőbb apám tért magához, s minthogy nemes szíve és kissé fellengős lelke volt, így szólt, kezeit kiterjesztve a kis kocsi fedele fölött:

- Szegény kis elhagyott, te a miénk leszel!

És megparancsolta Jacques testvéremnek, hogy a furcsa találmányt gurítsa előttünk.

Aztán folytatta, mintha fennhangon gondolkozott volna:

- Bizonyosan szerelem gyermeke. Szegény anyja ezen a vízkereszti estén, megemlékezve az isteni gyermekről, csengetett ajtómnál.

Aztán öccsének vállára tette a kezét és halkan azt mondta neki:

- Ha rá lőttél volna a kutyára, Ferenc?...

Ferenc bátyám nem felelt, hanem az árnyékban keresztet vetett, mert nagyon vallásos ember, minden hányavetisége mellett is.

A kutya, melyet leoldoztunk a kerékről, csöndesen követett bennünket.

Bizony, az szép volt, az a visszatérés! Legelőször is roppant bajba került, míg a kocsit fel tudtuk görgetni a bástya lépcsőjén. De végre is, a dolog sikerült s aztán begurítottuk valahogy a pitvarba is.

Szegény anyám, milyen furcsa volt látni megelégedéssel vegyes ijedtségében! És kis cousine-jaim (a legfiatalabb hatéves lehetett), azok meg olyanok voltak, mint négy kis csirke egy fészek körül.

Végre is, a gyermeket, aki még folyton aludt, kivették a kocsiból. Körülbelül hathetes leányka volt. Pólyáiban tízezer frankot találtak aranyban; igenis, tízezer frankot, amelyet apám később kiadott kamatra, hogy fogadott lányának hozománya legyen. Látnivaló volt, hogy nem szegény emberek gyermeke, hanem valamelyik nemes vagy legalább is városi kisasszonyé... vagy talán... ezer föltevés váltotta fel egymást, de a titok nem derült ki... soha, semmi. A kutyára sem ismert rá senki. Idegen kutya volt, nem a környékből való. Annyi bizonyos, hogy az a valaki, aki háromszor jött ajtónkhoz csöngetni, nagyon jól ismerte szüleimet, hogy ilyen jól megválasztotta őket.

Így került a Chantal-házba Gyöngy kisasszony, hathetes korában.

VII.

Különben csak később nevezték el Gyöngy kisasszonynak. «Marie, Simone, Claire» névre keresztelték, úgyhogy Claire legyen a családbeli neve.

Mondhatom, nagyon furcsa volt látni a kis pöttyét, hogy meresztgette szemeit, mikor felébredt, hogy nézegette maga körül ezeket az embereket meg ezt a nagy fényességet ijedős, nagy kék szemeivel.

Visszamentünk az ebédlőbe s újra asztalhoz ültünk. A kalácsot fölszeldelték: én lettem a király. Királynémul Gyöngy kisasszonyt választottam, amint te az imént. Hanem akkor még igen keveset tudott az őt ért megtiszteltetésről.

Szóval, a gyermek a miénk lett és családunkban nevelkedett föl. Évek múltak, megnőtt. Csinos, kedves, engedelmeskedő volt. Mindenki szerette és iszonyatosan elkényeztették volna, ha anyám elejét nem veszi a dolognak.

Anyám olyan asszony volt, aki nagyon szerette a rendet, és sokat adott rá, hogy mindenki mindig megillető helyét foglalja el. Beleegyezett, hogy mindenki úgy bánjon Claire-rel, mint az ő saját fiaival, de tartott rá, hogy a távolság, mely tőlünk elválasztotta, kifejezett és az állapot félreérthetetlen legyen.