J. Goldenlane

Papírtigris

Papírtigris

Szerkesztő: Erdélyi István

Tördelőszerkesztő: Giczi Gyula

Korrektúra: Dobos Attila

Copyright © Goldmann Júlia, 2002, 2017, 2020

Borítófestmény © Leraynne, 2021

Minden jog fenntartva!

Ezer szata emelte feje fölé a kardját. Ezer penge villant meg a felkelő nap fényében. Ezer torok rikoltott fel élesen, és szinte azonnal ezerszer ezer kiáltás verődött vissza a teret ölelő épületek kőfalairól. Gongszó szállt a széllel, és kinyílt a hatalmas, aranyozott kapu két szárnya. Őfelsége Natarasan Haramao Inata In-Tanata Sin, a Fény Őrzője, Ezer Kolostor Mestere, Minden Bölcsesség Forrása, a Földre Szállt Sárkány gyaloghintója befordult a Mennyek Kapujának terére.

Ezer szata borult a földre, homlokával érintve a megkopott köveket.

I.

Sokan azt hiszik, jó dolog uralkodónak lenni. Mi több, sokan vágynak rá, hogy uralkodóvá válhassanak, sőt! Sokan vannak, akik előtt elég csak megvillantani a hatalom és vagyon ígéretét, és már akár ölni is képesek érte. Pedig, valljuk meg őszintén, uralkodni meglehetősen unalmas dolog.

Vegyük például Natarasan Haramao Inata In-Tanata Sin – a Fény Őrzője, Ezer Kolostor Mestere, meg a többi marhaságok – helyzetét. Őfelsége napi programja a következő módon fest. Először is napfelkelte előtt három órával felkel, méghozzá rikoltó rézkürtök szavára. (A rézkürt fontos, a hagyomány szerint arra figyelmezteti az uralkodót, hogy minden nap hozhat új háborút, amikor is a seregek élére állva kell megvédenie országát.) Aztán rituális mosdás, majd hatvan szolgája átöltözteti gyakorlóruhába, és a Hajnal Rózsás Mosolya terén gyakorol egy órát azzal a karddal, amivel az apja, és az apjának az apja, és az ő apjának az apja is gyakorolt már egy órát mindennap.

Ezek után újabb fürdés, majd újból jön a hatvan szolga, és felöltöztetik császári díszbe, aztán gyaloghintóba ül, és átviszik a Felkelő Bölcsesség Csarnokába, ahol végre megreggelizhet. Aztán megint rituális mosdás, hatvan szolga öltöztet, majd gyaloghintó, és nyomás az Uralkodók Fényfalú Csarnokába.

A csarnok előtti téren ezer szata köszönti, a kapun pedig pontosan napfelkeltekor kell belépnie. Ha késne vagy korán érkezne, az borzalmas katasztrófák legbiztosabb előjele lenne. Így nem késik, és nem érkezik korábban. (Bár mesélik, egyszer a nagyapja késett két szívdobbanást; ki is végezték a gyaloghintót vivő szolgákat, az Első, a Második és a Harmadik Ceremóniamestert, továbbá az összes szemtanút.)

Miután megérkezett, visszavonul a csarnokba, ahol pontosan négy órát az államügyeknek szentel, fogadja az elöljárókat, a tanácsadóit, meg mindenkit, aki elég befolyásos ahhoz, hogy kicsikarjon egy audienciát az őfelsége körül lebzselő hivatalnokoktól.

Aztán rituális mosdás, öltözés, egy óra meditáció a Halk Csalogány Dalának kertjében, majd mosdás, öltözés, és ebéd. Étkezés közben fogadja rokonait, szertartásos csókkal köszönti az éppen aktuális örököst (ez utóbbi fogyóeszköz, átlag kétévente meggyilkolják), ajándékot ad az épp kegyeiben álló feleségeinek, és közben a hagyomány szerint hetvenhét nádsípos zenész mulattatja nyekergő dalával a császári családot, mivel a nád, sajnálatos módon, központi helyen szerepel az ország címerében.

Majd mosdás, öltözés, és jöhetnek a külföldi államok képviselői. Őfelsége mindössze fél órát szán rájuk, miután elvonul teázni. Ez a legszabadabb programpontja, ekkor maga választja meg, milyen zene szóljon, milyen témákról essen szó, és ekkor fogadja az éppen kegyében álló nagyurakat is. Az intrika és a mézes teasütemény pillanatai ezek, a napirend szerint pontosan két órát szánhat rá. Aztán mosdás, öltözés, meditáció és újabb egy óra gyakorlás, ez alkalommal szabadon választott fegyverekkel, vagy akár puszta kézzel.

A vacsora a nap legünnepélyesebb része, ekkor őfelsége lediktálja azon isteni bölcsességet, ami napközben az eszébe jutott, fogadja a legnagyobb családok fejeit, nem ritkán azok fiait is, néha még külföldi vendégek is bejuthatnak. Este pedig mosdás, meditáció, és pontosan naplementekor őfelsége bebújik pihe-puha ágyikójába, ahol az aznapra választott felesége várja, és akinek igen komoly érdeke fűződik hozzá, hogy fiút szüljön neki, tehát nyugodt pihenésről szó sem lehet.

Nos, így néz ki őfelsége napi programja. És hogy a kép teljes legyen, hozzá kell tennünk, hogy Natarasan Haramao Inata In-Tanata Sin, a Fény Őrzője, Ezer Kolostor Mestere, Minden Bölcsesség Forrása, a Földre Szállt Sárkány hétéves korában örökölte meg a trónt.

II.

Az nyilvánvaló, hogy ha valaki körül hétéves kora óta ekkora felhajtást csapnak, az nem marad épeszű, legalábbis a szó hétköznapi értelmében bizonyosan nem. Bár ettől még jó uralkodó válhat belőle. Hisz szinte semmi dolga sincs, mindössze hallgatni a tanácsadóira. Őfelségének pedig jó tanácsadója volt, a vén és rókaeszű Jí-Lí nagyúr, Minden Csatornák Legfőbb Felügyelője, a Kolostorok Első Elöljárója, és még vagy fél tucat hangzatos címmel büszkélkedhetett a vénember, akinek messzebb ért a keze, mint ameddig ellátott a szeme. Képletesen és szó szerint értve is.

Öreg korára és vakságára hivatkozva nem is nagyon látogatta őfelségét annak hivatalos óráiban, inkább délután kereste fel, a tea ideje alatt. Dísztelen, hófehér gyaloghintóval érkezett, és személyi szolgája támogatta a csarnok ajtajáig, amin viszont mindig egyedül lépett be, hogy aztán szertartásosan a földre boruljon.

– Kelj fel, öreg Jí-Lí, észrevettük, hogy beléptél – köszöntötte (általában rövid várakozás után) őfelsége, mire az öreg természetesen nem kelt fel, de felemelte a fejét, és ránézett a Földre Szállt Sárkányra. Már ezt sem tehették meg sokan, és ő sem ért vele semmit, lévén lényegében vak.

– Égszülte gyermeke az isteni sárkányoknak, lángoló szemed égeti vén testem, mely reszket az alázattól, hogy színed elé járulhat, liliomarcú ura mennynek és földnek egyaránt!

Őfelsége kurta pislantással vette tudomásul a szokványos szóvirágokat. Bólintani nem bólinthatott, mert akkor leborult volna a fejéről a mindegy fél méter magas, aranyból és drágakövekből épített fejéke. Egy ilyen alkalmatosság alatt pedig nemigen lehet mozogni, hát őfelsége valóban úgy ült a trónus baldachinja alatt, mintha egy lenne a templomok szent szobraival; maga alá húzott lábbal, egyenes háttal, combjára támasztott tenyérrel. De mivel a tea a pihenés ideje volt, hát kicsit engedhetett a szokásos merevségéből, ami annyit jelentett, hogy derékövét és ruhájának gallérját meglazíthatta, illetve két szolga is állt mellette, és legyezte, hatalmas, hímzett selyemből álmodott legyezőkkel.

– Végtelen kegyünkben tegnap rászántunk pár pillanatot értékes időnkből a játszmánk feletti elmélkedésre – szólalt még végül őfelsége, és közben intett is, mire az erre jogosult szolga azonnal a csarnok közepére tolta az elefántcsontból és ébenfából készült, huszonnégyszer huszonnégyes táblát. – A középső szablyással lépünk előre, ezzel utat adván a vörös vezérnek, mely úgy fog lecsapni védtelen balszárnyadra, mint ahogy sólyom rebbenti szét a napfényben táncoló fecskerajt.

És ahogy beszélt, a szolga előretolta a megfelelő, arany-jádekő szobrocskát.

– Bölcs lépés, igéző tekintetű ura életnek és halálnak. Lángoló lendület feszíti, és magában hordozza a gyors manőverezés ígéretét – dicsérte Jí-Lí, mivel ez volt az egyetlen reakció, ami nem vont maga után azonnali lefejezést. – Kénytelen leszek összefogni botosaimat, melyből három is áll a bal oldali negyedben, buzgón imádkozva, hogy hálójuk megmentse a szárnyat, végtelen erejű Földre Szállt Sárkány.

– Ostoba botosaidat úgy rázza le magáról büszke vezérünk, mint ahogy a királyi tigris veti le a sörényébe kapaszkodó majmocskákat. Ha valóban így cselekszel, csekély örömünket fogjuk lelni a gyors győzelemben.

– Kívánságod parancs, égi felhők földre szállt gyermeke, hosszan fogom törni ostoba fejemet, hogy ragyogó szívednek jobban tetsző megoldást leljek, botor módon bízva, hogy megnehezítem fényes győzelmedet.

– Legyen! – intett kegyesen az uralkodó. Nem volt sietős a parti, hisz még alig nyolc holdnapja játszottak. – Holnap majd meghallgatjuk, mire jutottál, ősz hajú felügyelője földi javainknak. De most nem leljük örömünket a játék feletti töprengésben, hát megengedjük, hogy más, érdekesebb apróságokkal szórakoztass minket.

Jí-Lí engedelmesen a földhöz érintette a homlokát, majd ismét felnézett.

– Napként sugárzó uralkodóm, mondd, elnyerte-e tetszésed csekély, földöntúli ragyogásodhoz méltatlan ajándékom, melyet tegnap küldtem neked?

E szavak hallatán a trónus mellett álló Hutasin Laroto, az Alázatos Bölcsesség Könyvének Mestere kis híján szörnyethalt. Az illem szerint kérdést senki nem tehet fel az uralkodónak, bárki mást ezért kivégeztek volna. De Hutasin Laroto jól tudta, hogy mily végtelen Jí-Lí hatalma, hát nem tett eleget kötelességének, és nem kiáltott az őrségben álló szatáknak. Annál is inkább így tett, mivel a Földre Szállt Sárkány ajkán halovány mosoly jelent meg.

– Kedvünket leltük a furcsa aromájú füstölők illatában, melyek titokzatos, idegen kertek levegőjét idézték elménkbe. Különös, hogy barbár származásuk ellenére mosolyt csaltak ajkunkra.

– Földi por felett élő gyermeke az égnek, a csatornák barbár városa sok értékes kincset rejt, hisz a dölyfös erinek hosszú ideje hurcolják bűzös odújukba a Napkelet fénylő drágaköveit. Népeddel együtt áldom fényes bölcsességedet, hogy kegyesen fogadni méltóztattad a Híd Házából származó férfiút, és új kereskedelmi egyezményt hagytál jóvá. Ezen egyezmény nyomán az erin drágakövek úgy sorjáznak majd át kincstáradba, mint ahogy az anyakancát követi a fürge léptű kiscsikó.

– Így ítéltük helyesnek – felelte közömbösen őfelsége, nem igazán érdekelte a kérdés. – Bár elménkben az is megfordult, hogy talán a rókalelkű erinek kijátsszák majd a szerződés szavait, bolond ostobaságukban fejükre vonva mennydörgő haragunkat.

– Végtelen bölcsességed kijátszani ki lenne képes, földi képmása a menny ragyogásának? – szörnyülködött Jí-Lí, aki egy pillanatig sem félt, hogy az erinek megpróbálják becsapni őket. Tehette, hisz ő fogalmazta a szerződést, mint ahogy ő hozta tető alá a tárgyalásokat is. – Ám ha fényes orcádat ily gondolatok felhőzik, ura hegyek magasának és tengerek mélyének, hát pecsételd meg a szerződést vérrel! A Híd Házának pavilonkertedben vendégeskedő férfiúja nőtlen. Válassz ifjú unokahúgaid közül egyet, kit majd nászágyába vezet.

– Oktalan módon magasra vetett tekinteted szürke köddel fedte el elmédet, jó tanácsadónk? – vonta össze a szemöldökét őfelsége. – Nem kívánjuk a barbárokat megajándékozni atyánk véréből származó fiúgyermekkel.

Jí-Lí azonnal összegörnyedt, homlokát kétszer a padlóba verte, majd úgy maradt.

– Ég gyermeke, öregségem immár maradék eszem is elvitte, haszontalan szolga vagyok, aki már arra sem jó, hogy előtted a porban csússzon. Légy kegyes, engedd meg, hogy véget vessek szenvedéseimnek, magam vágva el életem vékony selyemfonalát, ám előtte adj még egy utolsó szót! Engedd meg, hogy egy végső tanáccsal megenyhítsem végtelen haragodat, Földre Szállt Sárkány!

– Legyen, vén tanácsadónk, beszélj!

– Ha egy unokahúgod férjhez is megy a barbárokhoz, azt megkövetelheted, hogy itt éljen, pavilonkertedben, és itt nevelje gyermekeit is. Így két bilinccsel láncolod meg a Híd Házából származó férfiút, részben itt kell élnie, ahol örökkön felügyelhetjük tetteit, részben pedig gyermeke élete a mi kezünkben lesz.

Őfelsége hosszan gondolkodott a javaslaton, végül kegyesen elmosolyodott.

– Tanácsod elnyerte tetszésünket, így eltekintünk életed vékony selyemszálának elvágásától. Holnap pedig meggondoljuk, hogy melyik unokahúgunkat tiszteljük meg a keggyel, hogy mennyszülte személyünknek tetsző dolgokat cselekedhet.

Jí-Lí hosszan hajlongva köszönte meg őfelsége dicsérő szavait. Mellesleg ő már holdnapok óta tudta, hogy az árva, éppen kiházasítandó korba lépő Ji-Mir hercegnőt fogja elvenni az idegen barbár.

III.

Nathen Siwa Horatio fáradtan dőlt hátra a selyempárnákra.

– Eh, ostoba, rizszabáló banda! Ehetetlen a főztjük, az asszonyaik tetőtől talpig selyembe burkolóznak, tenyérnyi teret sem hagyva a férfitekintetnek, és torokmaró italaik otthon folttisztítás céljára sem lennének elég jók! Már hogy csak a leglényegesebbeket emeljem ki ennek az átkozott országnak borzalmasnál borzalmasabb jellegzetességei közül. De tudod, ezen kellemetlenségekkel még csak meg is barátkoznék. Amit sosem fogok megszokni, az a székek hiánya!

– Pár napja Benedicto jelentette, hogy végre talált egy asztalost a pavilonkert egyik szolganegyedében. Ostoba iparosnak tűnik, de azért csináltathatunk pár egyszerű, tábori széket – felelte engedelmesen a fal mellett álló, nyurga árny.

– Ugyan, Garim, most már minek? Hamarosan megyünk haza – legyintett Horatio, és fenékig ürítette jóféle, narún vörösborral telt kupáját. – Tényleg, az a vén vakegér elmakogta már a betanított szöveget a császárnak?

Nathen Siwa Garim mosolyogva bólintott.

– Ma sor került rá, kedves unokabátyám. A tea ideje alatt adta elő a kis mesét, és a császár meg is ette az egészet, szőröstől-bőröstől, mint ahogy bagoly lenyeli az egeret.

– Jaj, Garim, kérlek, hagyd a szóvirágokat! – csattant fel Siwa Horatio. – Szétszakad a fejem, ha csak meghallom ezeket a nyakatekert morin hasonlatokat.

– Ahogy óhajtod. Ha csak a lényeg érdekel, az fél mondatba összefoglalható. Hamarosan összeházasítanak egy morin hercegnővel. Ma döntött az uralkodó.

– Ki hozta a hírt, mennyire megbízható a forrás?

– Teljesen. Az uralkodóherceg egy szolgája, ha jól emlékszem a címére, egyenesen a Mézes Sütemények Tálcájának Első Hordozója jelen volt, ő értesített minket. És garantáltan megbízható, fülig belehabarodott a kis Sigranába.

– Ugye, hogy jó ötlet volt elhozni a kis szajhát?

– Persze, de… – és itt egy kurta pillanatig habozott a fiatal férfi – de kérlek, óvatosabban látogasd esténként! Nem mintha jogom lenne beleszólni, egyszerűen csak nem lenne kellemes egy botrány most, hogy immár reménybeli vőlegénye vagy egy hercegnőnek.

– Ne aggódj, mától nem keresem fel. Tudom, hogy ügyelni kell a látszatra, és tudom azt is, mit jelent nekünk ez a házasság. Ha a kezünkben lesz egy gyermek, aki a kedves nagyapa vére, szinte bármire rávehetjük ezt a rizszabáló bandát.

– Ha jól jönnek össze a dolgok – morogta az orra alá a fiatalabb férfi, aztán felkapta a fejét. Kintről, a vékony papírfal másik oldaláról neszezés hangzott fel. Siwa Garim azonnal ugrott, szemmel követhetetlen gyorsasággal rántotta félre a tolóajtót.

A másik oldalon majdnem meghalt ijedtében a vén, fogatlan szolga, aki kezében gyertyával éppen a terasz lampionjainak a meggyújtásán fáradozott.

– Ki vagy, te vénség! – kiáltotta Garim, és nekiszegezte kardját az öreg torkának.

– Ölj meg, nagyúr, ha vétettem ellened, porban fürdő életem mit sem ér, ha harag lángját gyújtotta szívedben! – hadarta az morinul, majd földre vetette magát, és homlokát vagy féltucatszor nekicsapta a terasz fapadlójához.

– Hagyd öcsém, csak egy szolga – legyintett odabent Horatio nagyúr, és unottan töltött még egy pohárral magának az ezüstkupába. – Hogy is lett volna képes kihallgatni minket a szoba köré vont őraurán keresztül?

Garim pedig kis habozással, de végül szó nélkül becsukta az ajtót. A vén cseléd egyedül maradt az egyre sötétedő alkonyatban. Kicsit még mozdulatlanul várt, majd mikor úgy érezte, mégsem ölik meg, gyorsan felpattant, és sietős léptekkel elinalt a pavilonkert sötétjében.

A fényes tekintetű Jí-Lí nagyúr örülni fog az általa hozott híreknek!

IV.

Ji-Mir hercegnőt édesanyja csak Foltos Macskácskának nevezte, mivel a hercegnő a morinokra oly nagyon nem jellemző módon szeplős volt. De persze ezt a kis hibát könnyen el lehetett kendőzni, mindössze egy kicsit több rizsport kent az arcára az öltöztető cseléd.

A teste többi részében viszont nehezen találhatott kivetnivalót bárki: alacsony volt, nádszálkarcsú, macskaszemű, ráadásul tizenhat éves, ami a morinok szerint a legideálisabb kor egy lány számára. Térdéig érő, fekete haját általában egy fonatban hordta, kivéve az ünnepélyes alkalmakat, mikor vagy negyven ezüstcsengettyűcskével megvariált, hagyományos frizurát viselt, no meg számtalan díszruhájának egyikét. Ezenfelül volt még sok maréknyi ékszere, két gyaloghintója, több tucat szolgája, meg persze egy pavilonja, nagybátyja, a Földre Szállt Sárkány pavilonkertjében. De ezenfelül semmivel sem rendelkezett.

Napi szabad ideje például percekben volt mérhető, és úgy általában, az emberi élet legelemibb apróságait is megtagadta tőle a sors, azzal az egyszerű húzással, hogy annak született, akinek. Bár nagybátyjánál lényegesen jobban járt azon szempontból, hogy őt csak négy cseléd öltöztette napjában vagy féltucatszor, akik közül az egyik a személyi szolgája és bizalmas barátnője volt.

– Meglátod, hercegnő, deli vőlegényt választ majd neked a tökéletes Földre Szállt Sárkány! – vigasztalta aznap este is Nárciszszirom, miután az uralkodó magához kérette, és bejelentette, hogy hamarosan megházasodik. – Hisz oly sok büszke tekintetű nagyúr jár a pavilonkertben! Lehet, hogy az egyik meglátott, mikor éppen sétáltál a Hattyúk Hét Tavánál, vagy talán akkor akadt meg rajtad valakinek a szeme, amikor pár holdnapja égi nagybátyád kegyeskedett megengedni, hogy vele vacsorázz.

Ji-Mir elgondolkodva félrefordította a fejét, majd gyorsan vissza is kapta egyenesbe, mivel szolgálólánya éppen a haját fésülte. Már az esti lefekvéshez volt öltözve, a többi lányt már elküldte, az erkölcsére folytonosan felügyelő öregasszonyt is elnyomta az álom a sarokban, így kettesben beszélhettek.

– Ez igen valószínű, hisz ki más láthatta volna meg szépséges, nádkarcsú alakomat, mint egy, a pavilonkert legbelsőbb részeibe is bejáratos nagyúr? – felelte végül.

– Látod, hercegnő, nem kell félned! Bizonyosan jó férjed lesz, és nyilván azt is megengedik neked, hogy legkedvesebb holmijaidat magaddal vidd urad házába.

– Remélem, téged megtarthatlak! – sóhajtott önkéntelenül a hercegnő. – De mi lesz, ha a férjem ostoba, esetleg rossz szagú, púpos, fogatlan és vén? – vonta össze aggodalmasan a szemöldökét.

– Hercegnő, kérlek, ne fintorogj, mert idő előtt megráncosodik az arcod! – feddte meg azonnal Nárciszszirom, majd óvatosan elkezdte befonni úrnője haját. – Ám, ha érdekel, hogy milyen lesz a férjed, a nagyanyámtól tanultam egy titkos módszert.

– Titkos módszer?

– Bizony! Nagyon egyszerű, fogni kell egy kis darab rizspapírt, lehunyt szemmel a házasságra gondolni, és négyszer meggyűrni a lapot. Akkor az ki fogja rajzolni a jövendőbelid arcát.

– Ez biztosan működik?

– Persze, a papír bizonyosan kirajzolja annak a férfinak az arcát, aki szívbéli kedvesed lesz, aki majd először fellebbenti a fátylat arcod elől, aki első férfiként csodálja meg tiszta szívéből csodás vonásaidat, és ezen felül is ki tudja még miféle dolgokat cselekszik, amiket ki sem merek mondani, mert felsorolásuk megakasztaná a nyelvem, és pírt vonna az arcomra, ami miatt szégyenkezve le kellene szegnem a fejem. Higgy nekem, mert nagyanyámnak valóra vált a jóslat! Ő egy félszemű férfit látott, és a házasságuk másnapján ki is verték a nagyapám egyik szemét – bizonygatta a lány.

– Ez nem túl biztató – jegyezte meg szkeptikusan a hercegnő, majd döntött. – Jó, kipróbáljuk! Siess, az illatszeres tasakok közül ürítsd ki az egyiket! Mondjuk a jázminszirmokat, azt sosem kedveltem. Gyorsan, érdekel, mit mutat a papír!

– Azonnal – pattant talpra Nárciszszirom, és odatipegett az illatszereket tartalmazó ládikóhoz, kinyitotta a tetejét, és kivette az egyik, papírból hajtogatott tasakot.

– Az nem baj, hogy már van rajta pár gyűrődés? – kérdezte a hercegnő, aki nyakát nyújtogatva leste a lány minden mozdulatát.

– Dehogy, azt majd leszámítjuk a végső képből – biztatta Nárciszszirom, és kisimította a papírlapot, majd szertartásos komolysággal átadta úrnőjének, aki óvatosan, félve vette át.

– Tehát behunyom a szemem, a házasságra gondolok, és négyszer meggyűröm a lapot.

– Igen, de óvatosan, mert különben csak egy alaktalan papírgalacsin lesz belőle. Tudom, már kipróbáltam!

Ji-Mir hercegnő kicsit biccentett, majd nagy levegőt vett, becsukta a szemét, és négyszer ökölbe zárta a kezét. Aztán óvatosan maga elé emelte a papírgombócot, és kinyitotta a szemét.

– Ó, ezer hajló nádra, ez borzalmas! Ráncos lesz és fogatlan! – nyögte, és földhöz vágta a lapot, majd az arca elé kapta a kezét, és végigvágódott az ágyon. Testét hangtalan zokogás rázta meg.

– Dehogy, dehogy, nézd hercegnő! – kapott az eldobott gombóc után Nárciszszirom, és gyorsan úrnője mellé térdelt az ágyra. – Ezt néha képletesen kell érteni. Nem is biztos, hogy pontosan az arca. Nézd, innen olyan, mintha valami állat lenne, egy lapuló, ugrani kész kutya. Nem is kutya, egyenesen tigris, nézd a fejét, milyen széles és erős!

Ji-Mir kis habozás után abbahagyta a sírást, kipislogott az ujjai közül, és rámeredt a Nárciszszirom kezében tartott izére. Igen, így, ahogy a lány előadta, tényleg lehetett tigrisnek nézni.

– Ez mit jelent szerinted?

– Hogy harcos lesz, büszke és legyőzhetetlen, mint ahogy a királyi tigris is félelmet nem ismerő, zsákmányt soha sem elszalasztó vadásza a vadonnak! Boldog leszel mellette, hercegnő – suttogta mámorosan a lány, aki mellesleg sosem ment a szomszédba némi optimizmusért. És hozzá oly meggyőző tudott lenni, hogy hamarosan úrnője is elmosolyodott, és ismét hajlandó volt kezébe fogni a lapot. Még amikor lefeküdt, akkor is tenyerére fektetve tartotta.

Hosszan szemlélte a teraszról bevilágító lampionok fényében. Néha nem tűnt többnek, mint egy amorf papírgombócnak, néha viszont tisztán látta az ugráshoz készülő tigris megfeszülő, büszke alakját.

– Tigris, tigris… – suttogta végül maga elé, amikor álmosan lehunyta a szemét. – Papírtigris…

És a kis galacsin kigördült a kezéből.

V.

Ho Tarasin Mitana szata volt, azaz testőr. Hogy pontosak legyünk, a mennyszülte Földre Szállt Sárkány testőre. Nem régóta, mindössze két napja tette le az esküt, huszonhárom társával együtt, és most, amikor új szállása felé tartott, most is ez járt a fejében. Nyugodtan állíthatjuk, hogy éppen gondolkodott. Mivel erre nem tanították, hát kissé nehézkesen haladt az elméje békéjét feldúló indulatok és érzelmek összefésülésével, de konok kitartással próbálkozott.

A fő problémája az volt, hogy immár valósággá vált az álom, amire oly sok éven át vágyott, immár tényleg testőre volt a legmagasabban született Földre Szállt Sárkánynak. És mi másra, mi többre vágyhat még, aki ezt elérte? Különösen az ő alacsony származásával!

Ho Tarasin Mitana egyszerű nemesek korán elárvult, sokadik gyermeke volt, akit legidősebb bátyja kegyesen beíratott az egyik jónevű kolostorba, ahol szatákat képeztek, hogy ott tanulja ki a harc művészetét. Négyéves volt, mikor a kapu becsapódott mögötte, és tulajdonképpen onnan számolta élete kezdetét. Hogy előtte hol és hogyan élt, arra már rég nem emlékezett.

A kolostorban, kisgyermekként, igen egyszerű vágyai voltak. Még egy tányér rizs, egy puhább pokróc, majd kicsit később az egyszerű túlélés a kegyetlenebbnél kegyetlenebb próbák alatt. Aztán ez valahogy megváltozott. Lassan többet akart a puszta létezésnél, jobb akart lenni, a legjobb társai között. Gyorsabban futni, messzebbre ugrani, kitartóbban úszni. Kiérdemelni nevelői odafigyelését, esetlegesen dicséretét.

Bár érzése szerint sosem ő volt a legjobb, de többször megesett vele, hogy a mesterek egyike elismerő szavakkal nyilatkozott róla. A teste pedig engedelmes szolgaként követte akarata parancsát, futott, ugrott, úszott, majd végtelen kitartással gyakorolta a lélekölően monoton mozdulatokat a különféle fegyverekkel. És ennek nyomán ismét magasabbra vetette a szemét, immár szata akart lenni, elit testőr, sziklánál biztosabb támasza urának.

Álma pedig valóra vált, szata lett. De nem rendelték senki mellé, a vizsgán elért jó eredményei alapján tovább képezték, hogy felkészítsék a nagy megtiszteltetésre, mely szerint akár a kimondhatatlan nevű Földre Szállt Sárkány szatájává válhat. Addigi nevelése sem volt gyengéd, de onnan kezdve pillanatnyi pihenőt sem kapott. A harcot immár nem csak imitálták társaival, és néha bizony túlszaladtak a pengék. Egy alkalommal oldalba szúrták, egyszer kificamodott a válla, és egy ügyetlen esés miatt majdnem teljesen összetörte magát, de végül csak a jobb lábára sántult le átmenetileg. Mivel mindannyiszor meggyógyult, mindannyiszor tovább tanulhatott, végül pedig kivívta mesterei megelégedését. Morat-Sin városába küldték, ahol részt vehetett az utolsó vizsgán. Túlélte, ezzel elérve a majdnem lehetetlent: az egyetlen Földre Szállt Sárkány szatája lett. Két napja tette le esküjét. Két napja marták a lelkét furcsa kételyek.

Elméje azon zugában, ahol eddig mindig valami cél fénylett, most csak tompa, viszkető üresség kongott. Mit tűzhet ki maga elé most, hogy mindent elért?

Mikor végre rájött, hogy mi a baja, a meditáció óráiban hallott bölcsességekhez fordult válaszért. Mi mást is akarhat a Földre Szállt Sárkány szatája, mint meghalni uráért? Dicső küzdelemben, igaz harcban, elé állva egy kilőtt nyílvesszőnek, vagy testével fogva fel egy kardvágást, amit a legmagasztosabb uralkodónak szántak port zabáló, mocskos arcú orgyilkosok. Tudta, hogy valami ilyesmire kellene vágynia.

De maga előtt sem tagadhatta, hogy más motoszkál a lelke mélyén, és mivel arra nevelték, hogy sose hazudjon még magának se, hát utánanyúlt a felvillanó kis érzésnek, nyakon ragadta, és a szemébe nézett. Nos, alapvetően nem volt kifogása egy nagy, dicső harc ellen, ahol az uráért küzdhet. De nem akart meghalni. Kénytelen volt megvallani: ő bizony arra vágyik, hogy elé álljon annak a kilőtt vesszőnek, és túlélje, elnyerve ezzel a leghatalmasabb földi úr kegyét…

Megrázta fejét, és elszégyellte magát. Ez nem való egy szatának! Dicsőségre vágyni? Hogyan is lenne rá méltó! Hisz a dicsőség örökkön ragyog a Morat-Sin Birodalom felett, minden szata élete és halála mindössze egy újabb kavics magasba törő ormain, melynek földi megtestesítője a legfényesebb Földre Szállt Sárkány. Ő valóban dicsőséges, magasztos arcáról pedig minden szatájára visszaverődik ezen dicsőség fénye. Mindre, egyszerre, de egyikre sem külön. Egyik sem több, mint a másik, mind csak arctalan eszköz.

Ismét megrázta a fejét, és eldöntötte, hogy a másnapi meditáció alatt ezen fog gondolkodni. Vissza kell nyernie lelki békéjét, hisz különben hogyan szolgálhatná urát, hogy lehetne méltó viselni a vállára vett nehéz terhet, vélekedett, és belökte cellájának ajtaját.

Vele együtt négyen laktak a kis kőpadlós helyiségben, négy frissen felavatott szata, akik különböző kolostorokból érkeztek. A nagyhangú Torana Isamin, akit csak Vörösorrúnak neveztek, az alacsony, örökkön huncut tekintetű Hatarasima, szintén árva gyerek, meg a jókedélyű Ji-Sin-Bo. Most mindhárom társa bent volt, és mivel mély elmélkedése miatt kopogás nélkül nyitott rájuk, teljesen világosan látszott, hogy éppen kockáztak.

A levegő megfagyott, mind a négyen mozdulatlanná dermedve várták, hogy valaki megszólaljon.

Végül Ji-Sin-Bo jutott legelébb szóhoz, szélesen elmosolyodott.

– Ho Tarasin Mitana, jó, hogy jössz! Tedd be az ajtót magad mögött, ülj közénk!

– Attól tartok, nem lenne helyes így cselekednem. Ti tiltott szerencsejátékot játszotok, amiért tíz korbácsütés lesz a jutalmatok. Én igazán méltatlannak érzem magam, hogy ezt az elmét megvilágosító büntetést veletek együtt szenvedjem el, Ji-Sin-Bo.

– Ugyan, Ho Tarasin Mitana testvérem, félreértesz minket. Csak földi vagyonunkat számláljuk, azért van kirakva elénk ez a pár érme, a kockák pedig értékes régiségek, amelyek árát most próbáljuk felbecsülni. Ülj közénk, ha van ezüst- vagy aranyjószágod, amit megszámlálnál, és kérlek, csukd be végre az ajtót, mielőtt valaki benéz, és esetleg félreérti buzgalmunkat!

– Nem hiszem, hogy lenne megszámlálni való pénzem, és azt is nehezen képzelem, hogy ti ilyesmivel foglalkoznátok.

– Csak nem hazugnak tartasz engem, ki testvéred vagyok harcban és halálban? Ha így lenne, bizony tenyerembe kellene fognom a nyakadat, és addig szorítani, míg az ártó démonok, melyek elfedik szemed tisztán látását, végleg kiszöknek a szádon – vélekedett Ji-Sin-Bo, miközben felállt a földről, és tettre készen közelebb lépett. Két társa árnyékként követte.

– Nem vádolnálak titeket hazugsággal, jó testvérek, ám most jut eszembe, elfelejtettem imádságra betérni a Hófedte Csúcsok Csarnokának szentélyébe, amely hiányosságomat gyorsan pótolnom kell – hadarta Ho Tarasin Mitana, és már sarkon is perdült. Az ajtót nagy lendülettel vágta be maga mögött, aztán futva menekült, egyenesen a szentélyek csarnokai felé.

Az éjszakát buzgó meditációval töltötte az egyik teremben, ahol végül sikerült elrejtőzködnie, és azon elmélkedett, hogy vajon mit tegyen? Az világos, hogy ha kérdezik, akkor nem hazudhat, de el kell-e árulnia önként és magától testvéreit? Nem jutott döntésre, ám másnap reggel megoldódott a dilemmája. Az egyik felügyelő felsorakoztatta az újonnan felesküdteket, és megkérdezte, hogy ugyan négy fiatal szata miért rohangált tegnap délután kerge birka módra a kolostor folyosóin? Erre pedig nem tehetett mást, megmondta az igazat.

Három társát a megérdemelt korbácsütések mellett még két napra be is zárták az egyik pincegödörbe.

– Ho Tarasin Mitana elvesztette előttünk a becsületét – morogta bele az éjszakába a megbilincselt Ji-Sin-Bo. – Gondoskodnunk kell róla, hogy a legfényesebb Földre Szállt Sárkány, és annak porban kúszó hivatalnokai előtt is elveszítse.

– Így legyen – bólintott komoran a mellé láncolt Vörösorrú Torana Isamin.

– Legyen – sóhajtott a kis Hatarasima is.

Közben Ho Tarasin Mitana egyedül feküdt a szobájukban, és aggodalmasan tekintett a jövőbe, mindaddig, míg el nem nyomta az álom.

VI.

Hagyományok szerinti, fényes ceremónián ismertették össze Ji-Mir hercegnőt jövendőbelijével. Még a leghatalmasabb Földre Szállt Sárkány is részt vett az ünnepségen, az ő baldachinos trónusa előtt vonultak fel a jegyesek.

Előbb a hercegnőt kísérte be két idősebb nemesasszony, sípok és dobok muzsikájára. Ji-Mir előírásszerűen földig hajolt nagybátyja előtt, hajában csilingeltek az ezüstcsengettyűk, lefátyolozott arcán nem tükröződtek érzelmek. Aztán illendően félreállt, és lesütötte a tekintetét – merthogy ekkor lépett be a vőlegény, akire ő nem nézhetett rá, egészen az esküvő napjáig. Ám persze leselkedett a szeme sarkából. És majdnem elájult.

Egy erin?!

Mert hisz barbár volt, ez jól látszott a belépő, középkorú férfin. Hiába viselt hagyományos, morin selyemruhát, hiába takarta vastag rizspor az arcát, festette hollófeketére derékig érő, egy fonatba font haját, a szeme elárulta. Égszínkék volt az, Ji-Mirt leginkább valami télhozó démon jeges tekintetére emlékeztette. És magas is volt az idegen, jó fejjel magasabb a jelen lévő morin méltóságoknál, konok arcú, kegyetlen lelkű.

A hercegnő legalábbis kegyetlennek és félelmetesnek látta. Ám ennek ellenére rezzenéstelenül csinálta végig a ceremóniát, csak akkor sírta el magát, amikor visszavonulhatott pavilonjába, és egyedül maradt cselédeivel.

– Ó, láttad, Nárciszszirom, láttad kihez akarnak hozzáadni? – zokogta, míg a lány elkezdte lebontani bonyolult frizuráját. – Ó, mit bánnám, ha púpos, öreg, fogatlan és rossz szagú férjet szánnának nekem, de legalább ember lenne, nem egy erin állat! Ó, Nárciszszirom, megcsalt a jóslatod, nem tigris lesz az én jövendőbelim, hanem csak egy kutya! Nem is kutya, inkább hiéna vagy földön mászó féreg, mocskos állatok tisztátalan ivadéka. Ó, én szerencsétlen!

– Ne sírj, hercegnő, hisz azt is mondta égi nagybátyád, hogy itt élhetsz a pavilonkertben, mert férjedet is befogadja, mintha családja tagja lenne. Semmi sem változik meg életedben.

– Ó, csak épp szolgája leszek egy mocskos erinnek, aki bármikor megnézheti szépséges arcomat, meg ki tudja még, miféle borzalmakat tehet velem.

– Ne sírj, hercegnő, kivörösödik a szemed, és elveszted szépséged…

– Kit érdekel a szépségem! – sikoltott Ji-Mir, és kitépte a fésűt a lány kezéből, majd még ugyanazzal a lendülettel belevágta a vagyont értő üvegtükörbe.

– Csillapodj, úrnőm! – könyörgött Nárciszszirom, de a hercegnő meg se hallotta.

– Meg akarok halni! – kiabálta, majd felborította a pipereasztalkát, felpattant, és kirohant a teraszra.

Nárciszszirom egyedül nem is tudta visszarángatni, két öregasszonynak is segítenie kellett. Jó óra telt el, mire megnyugtatták annyira, hogy ne akarjon világgá szaladni.

Másnap az égi Földre Szállt Sárkány hivatalnoka kereste fel, és pecsétes papírról felolvasta az uralkodó üzenetét, melyben megfeddi unokahúgát a hozzá méltatlan viselkedésért. Ji-Mir földre borulva hallgatta végig a dorgálást, és engedelmesen bocsánatot kért. Hogy bűnbánatát megerősítse, könyörögve kérte nagybátyját, hogy az engedélyezze neki az erin nyelv megtanulását, remélve, ezzel örömöt szerezhet jövendőbelijének, akinek ő, mint engedelmes morin asszony, mindenben a kedvére szeretne tenni.

Az uralkodó ebbe kegyesen bele is egyezett, így Ji-Mir onnantól kezdve buzgón tanult. És igyekezett nem gondolni arra, hogy mi vár rá.

VII.

A Földre Szállt Sárkány elégedetten elmosolyodott.

– Mit sem ér igyekezeted, vak szolgánk, hogy élvezetessé tedd számunkra a játszmát! Láthatod, hiába vontad össze szablyásaidat, hogy megerősítsék a botosok hálóját, vörös vezérünk megsegítésére készen áll a két lovas – intett, mire a szolga megtette a megfelelő lépést.

– Bölcsességed elvakítja elmém, megigéző tekintetű fia a fellegeknek – hajlongott Jí-Lí, és valóban belegondolt a következő lépésbe.

Egyik oldalon az állt, hogy bár a császár határozottan jó játékos volt, ám azért nem megverhetetlen. Ezenfelül a nagyúr tudta, ő még túl is élhetné a győzelmet, az uralkodó őt nem végeztetné ki ezért a borzalmas felségsértésért, de rosszkedvű lenne, és Jí-Lí ezt mindenképpen el akarta kerülni.

Más oldalról viszont, ha a császár észreveszi, hogy ő hagyta magát, hogy szántszándékkal veszített ellene, akkor még haragosabb lesz, mint egy esetleges vereség után. Ennek fényében alaposan meggondolta a következő lépést.

– Attól tartok, utolsó próbálkozásként talán fekete vezérem felé leszek kénytelen fordulni. Ha a balszárnyra rendelem, tán mérsékli oly meggyőző fölényed, napfényarcú fia a mennynek – döntött végül.

– Ez talán tényleg elegendő lesz, hogy még egy ideig tartsd a határaidat, de fényes bölcsességünk erre is talál majd megoldást – jelentette ki a császár, és Jí-Lí megnyugodott. Mint általában, most is meglelte hát a helyes lépést, minek köszönhetően a neki tetsző irányba terelhette a beszélgetést.

– Mi lenne az, mi akadálya lehetne szárnyaló elmédnek, mely oly könnyedén söpri félre a földi gondokat, ahogy a tenger égre törő hullámai mossák tisztára a parti sziklákat a nagy viharok tombolásában – koccintotta fejét a padlóhoz, és jól tudta, mi lesz erre őfelsége válasza.

– Bár senki és semmi nem lehet ellenfelünk e földi világon, mégis van, aki ostoba próbálkozásaival lassan magára vonja helytelenítő pillantásunkat – komorult el őfelsége, a nagyúr várakozásának megfelelően.

– Ki lehet ily ostoba? – csodálkozott el azért látványosan, és még vagy kétszer a padlóba verte a fejét. – Élet és halál ura, adj parancsot, hogy szatáimmal magam vonuljak a porban fürdő hiéna bűzös odvába, és magam fojtsam meg a te megelégedésedre, fénylő tekintetű sárkány.

– Ezt szívünk szerint elkerülnénk, mivel egyelőre helyesnek látjuk megkímélni a Híd Házából való barbár állat életét, bár érthetetlen viselkedése immár árnyékot von fénylő arcunkra. Ahelyett, hogy örömmel fogadná a kegyet, hogy egy unokahúgunkat feleségének adjuk idegenben született személyének, és énekelve táncolna a boldogságtól, ostoba kifogásokat keres, hogy elhalassza az esküvőt. Állítja, hogy családja vénjeinek engedélye nélkül nem házasodhat, és hogy Házának öregjei csak akkor adják áldásukat, ha láthatják jelölt menyasszonyát. Végtelen a harag szívünkben, hogy feltételeket mer szabni nekünk.

– Égi Földre Szállt Sárkány! Szívem oktalan hevességgel vágyik rá, hogy megosszam veled tanácsomat, mely pedig semmi újjal nem szolgálhat neked, hisz bizonyosan magad is gondoltál már rá – vezette elő a szokott udvariassággal Jí-Lí azon elképzelését, ami miatt egyáltalán szóba hozta a kérdést.

– Megengedjük, hogy beszélj – intett kegyesen az uralkodó.

– Ha kívánják, engedd el Erenissbe, a kusza csatornák mocskos városába a hercegnőt! A barbár férfit küldd előre, hogy megszervezze unokahúgod érkezését, a nádszálkarcsú Ji-Mir hercegnő pedig menjen utána két holdnappal, de ne egyedül. Adj mellé ötven szatát, vezetésükkel pedig bízd meg Jokara nagyurat! Ő bölcs és vén, bár hozzád képest csak ostoba gyermek, ám titkos tudományok ismerője is, ki ötven szatával visszahozza neked a hercegnőt, akármi is történjék a csatornák városában.

– Ez valóban már a mi elménkben is megfordult, jó tanácsadóm, és nem örvendeztette meg a szívünket a lehetőség, hogy esetleg idegenben kell küzdeniük jó szatáinknak. Ott bárki barbár állat ellesheti legyőzhetetlenségük titkait, tudását pedig később ellenünk fordíthatja, ami a villámló harag fekete felhőjét vonná fényes arcunkra.

– A barbárok vakok, nem tudják megkülönböztetni az eléjük vetett drágakövet a porban forgatott kavicstól. Pár röpke holdnap alatt, míg unokahúgod náluk vendégeskedik, nem lesznek képesek ellesni az ősi, morin titkokat – érvelt Jí-Lí, és bízott benne, hogy ezen véleményét hamarosan magáévá fogja tenni az uralkodó is.

Hisz sok elmélkedésébe került kitervelni, hogyan juttathatna be egy megfelelően képzett embert a Híd Házának palotájába anélkül, hogy az intrikához szokott barbárok gyanakodni kezdenének. Végül egy házasságot talált a legjobb ürügynek, és valóban, számítása bejött, a bolond erinek maguk hívták meg palotájukba emberét.

Jokara ügyes kém, és most a lehető legjobb álcája van, mindent el fog intézni. Ha pedig kudarcot vall, hát legfeljebb meghal, esetlegesen a hercegnővel együtt, de áldozatok nélkül nincs siker!

VIII.

– Gyerünk, még egyszer! Egy, kettő, három, négy… Párváltás, tovább! Egy, kettő! – ordította a gyakorlást vezető tiszt, és végigfutott a sor mellett, hogy a másik oldalról is megszemlélje.

A huszonnégy szata egyforma lépésekkel elvált egymástól, majd újra párba álltak, és folytatták a küzdelmet. Az eső mindeközben fáradhatatlanul dobolt a hátukon, néha villámok táncoltak át az apró gyakorlóudvar egén.

– Állj! Mi ez a feslés? – kiáltott a tiszt, és hirtelen megállt az egyik szata mellett. – Miért nem varrtad meg szakadt ruhádat az ebéd utáni pihenés órájában?

– Elvesztettem a tűmet – felelte feszesen Ho Tarasin Mitana.

– Igen? Akkor a ma esti meditáció után felmosod a Könnyek Udvarát, és a Keletről Fújó Szél Csarnokát, a közöttük lévő folyosóval együtt, hogy jól megjegyezd, a holmidra vigyáznod kell! – kiáltott a tiszt, és már tovább is futott a sor mellett. – Gyerünk! Egy, kettő, három…

Így Ho Tarasin Mitana este még végigsúrolta a gyakorlóteret. Társai már régen aludtak, amikor visszatérhetett a cellájukba. Komor arccal nézett végig rajtuk, aztán csak legyintett, és elfújta a mécsest. Leguggolt a padlóra, felkapta a takaróját, majd hirtelen ötlettől vezérelve végigtapogatta a pokrócot. Előérzete nem csalt, megtalálta benne a tűt.

Keze ökölbe szorult, aztán mégis inkább elmormolt egy meditációs verset, és kiosont a folyosóra. A csekélyke holdfényben megvarrta a ruháját, majd visszament a cellába. Kicsit habozott, mit csináljon a tűvel, végül vállat vont és odatette a többi holmija mellé, a polcára. Aztán beburkolózott a takarójába, és elaludt.

Arra ébredt, hogy csillagok rebbennek el a szeme előtt, és iszonyú fájdalom nyilallt a bordáiba. Mintha oldalba rúgták volna. Mielőtt felfoghatta volna, hogy hol van, mit csinál, már talpon volt, és ütött is, olyan derékmagasságban, de mielőtt befejezhette volna a mozdulatot, valaki hátrarántotta.

– Hé, testvér, bántanál? – nevetett rá Ji-Sin-Bo, és gyomron vágta. – Csak fel akartunk ébreszteni, nehogy elkéss a reggeli gyakorlásról, és ezzel újabb büntetést vonj a fejedre.

Ho Tarasin Mitana csak ekkor tért magához annyira, hogy felfogja, hárman veszik körül, akikből kettő éppen azzal van elfoglalva, hogy hátracsavarja a karjait.

– Nem, dehogy, testvérem, sosem ütnélek meg titeket – nyögte hát, amikor végre levegőt kapott. – Nyilván a fáradtság okán mozdult meg a kezem, nem támadás volt az, csak reggeli nyújtózkodás.

– Hát, fáradt az lehetsz, gondolom hosszan tartott felsikálni a fél kolostort – vigyorodott el Ji-Sin-Bo, de mielőtt újra üthetett volna, kint felhangzott a második gongszó.

A négy szata egy emberként kapott a holmija után, és mire harmadszor is lecsapott a kalapács az embernyi bronztányérra, már mind ott voltak a folyosón, a szaták hagyományos, urukat váró alapállásában.

Aznap délelőtt a Holdfénykertben álltak őrségben, délután pedig bottal gyakoroltak. Az időjárás forró napfénnyel ajándékozta meg őket, így mikor végre felhangzott a szünetet jelző síp, már mindenkiről szakadt a víz.

Ho Tarasin Mitana megtörölte a homlokát, és rosszkedvűen végigmérte társait. A szaták szertartásos mozdulatokkal letették a gyakorlóbotokat, és barátságosan beszélgető csoportokban sétáltak át az udvar árnyékos oldalára, hogy felfrissüljenek a hűs köveken. Ha odamenne, bizonyosan nem kerülhetné el Ji-Sin-Bo otromba tréfáit, sóhajtott magában Ho Tarasin Mitana, aztán ledörzsölte a tenyeréről az izzadságot, és folytatta a gyakorlást. Hiszen egy rövid szünet igazán semmi, nyugodtan ki lehet hagyni, vigasztalta magát, és jól tudta, hogy ez hazugság.

– Miért nem pihensz, szata? – csattant fel hitelen egy erőteljes hang a háta mögött.

– Gyengén bánok a bottal, ezért érzem úgy, hogy nem érdemlem meg a pihenőt – válaszolta gondolkodás nélkül, és már fordult is, hogy szemébe nézzen az idegennek. Aztán szintén gondolkodás nélkül vágta magát vigyázzba, mivel mögötte Kotarana nagyúr, az uralkodó szatáinak Negyedik Főtisztje állt.

– Sosem láttalak még pihenni a szünetekben, szata, pedig majdnem esküd óta, jó két holdnapja figyellek. Szorgalmad felkeltette az érdeklődésemet.

Ho Tarasin Mitana megszédült. Hogy ő felkeltette Kotarana nagyúr figyelmét!

– Szorgalmam nem dicsőség, csak ügyetlenségem pótlom ki vele, szigorú arcú nagyúr.

– Ezt mindjárt meglátjuk – mosolyodott el a Negyedik Főtiszt, a lábával a kezébe pöccintette az egyik gyakorlóbotot, ami előttük hevert a földön, és hátrált fél lépést.

Ho Tarasin Mitana nem is értette meg azonnal, hogy a nagyúr hajlandó gyakorolni vele. Aztán persze küzdőállásba helyezkedett, de alig vetette meg a lábát, Kotarana nagyúr már támadásba is lendült.

Pár perc múlva, amikor megszólalt a pihenő végét jelző síp, már minden izma remegett, vagy tucatnyi botütés sajgott a testén, és szakadt róla a víz. De még talpon volt.

– Nem is rossz… – morogta a nagyúr, és egyszerűen leejtette a botot maga elé, majd vissza sem nézve távozott.

Ho Tarasin Mitana csodálkozva nézett utána.

– Rajta, ne bámulj, kezdünk! – kiabálta a gyakorlást vezető tiszt az arcába, mire visszatért a valóságba, és folytatta a munkát. A következő fél órában majdnem meghalt, de még így is észrevette, hogy többen irigykedő pillantásokkal méregetik. Nyissátok csak tágra a szemeteket, porban fürdő férgek, ha már a szívetekben nem jut számomra egy csipetnyi hely sem, gondolta, és sok mindenért elégtételt érzett magában.

De a háború nem ért véget, vacsoránál az ölébe borították a tányérját.

– Ó, bocsáss meg, testvér, ügyetlenségem nem ismer határokat! – mentegetőzött nagy hangon Vörösorrú.

Meg sem fordult, tudta, hogy a háta mögött Ji-Sin-Bo és Hatarasima jól mulatnak.

– Semmi baj, testvér, amúgy sem voltam olyan nagyon éhes – válaszolt csendesen, miközben megkísérelte a visszakaparni a táljába a ruhájára szóródott rizses húst. Aztán mégis vetett egy pillantást maga mögé, és valóban, Ji-Sin-Bo szinte leplezetlenül vigyorgott. De társa, Hatarasima nem figyelt rá, mélyen a tálkájára hajolva evett, és látszólag tudomást sem vett a külvilágról.

A vacsora utáni pihenés alatt aztán átöltözött, és ki is mosta zsírfoltos ruháját. Nem akart aznap este is padlót súrolni. Éppen csak időben ért a gyakorlótérre, a tiszt már sorakozót kiáltott a lepihenés előtti utolsó, egy órás gyakorláshoz.

– Tessék, a botod – nyomta a kezébe a fegyvert a kis Mira Sin Tanra, ő pedig önkéntelenül elfogadta. Aztán majdnem elejtette a fegyvert, mert az valami ragacsos kulimásszal volt bekenve.

Szóval Mira Sin Tanra is benne van már, szitkozódott magában, és hirtelen feltámadó haragjában legszívesebben megölte volna a szemtelenül vigyorgó kis szatát. De gyorsan lecsillapította a lelkét – hogyan is kívánhat ilyet egy testvérének! –, és mindössze azt szögezte le, hogy ezentúl jobban kell vigyáznia vele is. És természetesen már nem volt alkalma kicserélni a botot, így az a gyakorlás végére szinte teljesen beragacsozta a ruháját. A másik meg éppen szárad! Nem baj, ezek szerint holnap mindkét ruhája nedves lesz.

Remélhetőleg esni fog, gondolta még, az élet pedig ment tovább.

IX.

– Nevem pedig nincs, mint ahogy nincs neve a viharban rohanó szélnek sém… – olvasta tagoltan a hercegnő.

– Nem sém, hanem sem. Röviden – javította ki Nárciszszirom, és kitöltötte a teát.

– Ez nem igazság, te lassan már jobban tudsz erinül, mint én! Pedig a nyelvmester engem látogat – csapta be a könyvet a hercegnő, és durcásan hátradobta a puha selyempárnákra.

– Én pedig mögötted térdelek, és legyeződdel hűsítem lefátyolozott arcod. De közben nem csukom be a fülem! Ám te még így is százszor jobb lehetnél az ostoba cselédlánynál, aki én vagyok, ha igazán meg akarnád tanulni jövendőbelid nyelvét.

– Nyelv? – szörnyülködött a hercegnő. – Makogás és röfögés! Ostoba ötlet volt a részedről, hogy megkérjem égi nagybátyámat, hogy taníttasson. A tudás nem való a fiatal lányoknak, megfájdítja a fejüket, és feldagasztja az arcukat.

– Jó kérés volt ez, hercegnő, ezzel megmutattad, hogy nincs ellenedre a házasság, hogy szorgalmasan készülsz a nászra – suttogta Nárciszszirom, aki vagy hat évvel idősebb, és sok-sok fokkal türelmesebb volt úrnőjénél. – A leghatalmasabb Földre Szállt Sárkány tán éppen ezért tekintett el a megbüntetésedtől.

– Éppen elég büntetés a nyelvtanulás. És nincs semmi értelme, hisz emlékezhetsz rá, égi nagybátyám azt mondta, neki pedig minden szava ígéret, hogy itt élhetek a pavilonkertjében. Soha nem lesz rá szükségem, hogy erinül makogjak!

– Ne feledd, az esküvő előtt el kell utaznod majdani apósod házába! Ott mindenki elismerését elnyerheted, ha a nyelvükön szólsz hozzájuk.

Ji-Mir hercegnő elgondolkodva kulcsolta össze maga előtt karcsú ujjú kezecskéit.

– Látod, ez az utazás, ez az egyetlen, ami tetszik ebben a házasságban – suttogta, majd hirtelen megélénkült, és elkapta szolgálólánya karját. – Sosem voltam még a pavilonkerten kívül, érdekel, milyen a világ odakint. Te kint születtél, mesélj róla, milyen volt?

Nárciszszirom lebiggyesztette az ajkát. Úrnője nem először faggatta gyermekkoráról.

– Alig hároméves voltam, amikor eladott a családom, nem emlékszem sok mindenre. De minden évben, mikor a jog szerint nekem járó egy szabadnapon meglátogatom vénülő szüleimet, úgy találom, a kinti világ poros és sáros. Aki a pavilonkert tarka rendjében él, nem találhat ott semmi megszemlélésre méltót! Ám ne feledd, úrnőm, te nem Morat-Sin szolganegyedébe tartasz, hanem a csatornák örökkön fénylő városába! Azt mondják, ott égig érnek a kőtornyok, és mindig virágillatú szél jár a víz felett. Alig várom, hogy láthassam! – sóhajtott vágyakozva, majd belemeredt a semmibe.

– Vigyázz, kiömlik a tea! – kapott a hercegnő a lány kezéből kicsúszni készülő csésze után, aztán együtt nevettek, ahogy a forró ital végigfutott az ezüsttálcán.

– Látod, már itt is vannak a csatornák! Ez a felborult csésze jövendőbeli férjed palotája, a cukor meg egy meditációs kert, szép, kristályos kövekkel kirakott kert, látod, hogy futja körbe a víz!

– Ó, csatornák városa, tárd ki karod, hamarosan megyünk! – sóhajtott Ji-Mir színpadiasan, és mindketten felkacagtak.

A szoba sarkában ücsörgő öregasszony helytelenítően megcsóválta fejét, de végül szó nélkül folytatta a hímzést.

X.

Ho Tarasin Mitana nem is tudta mire ébredt fel. Talán a takaró súrlódására. Mozdulatlanul lapult, aztán már hallotta is, hogy tőle nem messze valaki feláll, és lopakodva az ajtó felé indul. Hatarasima lesz az, és amikor idáig eljutott, az árny kinyitotta az ajtót, a beáramló fény pedig egyértelműen körberajzolta a sziluettjét. Vékony, nyiszlett kis árnyék volt az.

Hatarasima.

De vajon mit keres odakint, vonta össze a szemöldökét Ho Tarasin Mitana. Talán helyes lenne utánamenni… Persze, még csak az kéne! Eleget szenvedett már azért, mert árulkodó spiclinek tartották. Hát inkább megfordult, és szorosabbra csavarta magán a takarót. De nem tudott elaludni, éberen várt, és önkéntelenül is számolta az eltelt időt. Hatarasima nagyon hamar visszajött.

Kinyitotta az ajtót, majd megállt, kicsit fülelt. Észrevehetett valamit, mivel óvatosan fél lábára helyezte a súlyt, és maga elé emelte a kezeit is. Harcra készen nézett ismét körbe, Ho Tarasin Mitana pedig nem akarta tovább feszíteni a húrt, megszólalt.

– Csak én figyellek, testvérem – suttogta.

– Csak a dolgom végeztem el odakint, testvérem.

– Magam sem gondoltam másra – morogta Ho Tarasin Mitana maga elé, és utána már némán várta végig, míg Hatarasima lefeküdt mellé a padlóra. Aztán, mivel a másik semmi fenyegetőt nem tett, lehunyta a szemét, és megpróbált elaludni.

– Testvérem!

– Igen? – kérdezte, és ismét kinyitotta a szemét.

– Ugye nem fogsz elárulni?

– Ezer hajló nádra, minek néztek ti engem? Nem fogok senkihez sem odaszaladni, hogy mit tett már megint Hatarasima, száznegyvenkét szívdobbanásig végezte a dolgát az udvaron az éjszaka közepén, dehogy! Ám ha megkérdeznek, akkor nem hazudhatok.

– Köszönöm, testvérem.

Aztán megint hosszú csend.

– Mondd, miért nem békélsz meg Ji-Sin-Bóval? – törte meg ismét a hallgatást a vékony Hatarasima.

Ho Tarasin Mitana tágra nyitotta a szemét megdöbbenésében.

– Nekem kellene megbékélni vele? Hisz ő az, aki egyetlen alkalmat sem hagy ki, amikor belém rúghat, én semmit sem teszek ellene.

– Ne légy ostoba, Ho-Sin, napról napra vérig sérted a büszkeségét. Ő arra vágyik, hogy te kimutasd félelmed és fájdalmad, te pedig ezt napról napra megtagadod tőle.

– Nem mutathatom ki, hogy félek tőle, hiszen ez nem így van.

– Akkor tégy úgy, mintha elismernéd őt nálad előrébb valónak!

– De hát nem az!

– Miért nem akarod neki megadni, amire vágyik? Légy bölcs, mint a hajló nád, ereszd el fejed felett haragját, és akkor nem fog többet bántani.

– Nem hajló nád vagyok, hanem szata, sziklánál biztosabb támasza uramnak.

– Jaj, Ho-Sin, konokságod sok bajt fog még a fejünkre hozni! Ha nem hódolsz meg előtte, még erősebben fog követelőzni, és ez előbb vagy utóbb fel fog tűnni a tiszteknek. Ennél kevesebbért is végeztek már ki szatákat.

– Miért én hátráljak meg? Vonuljon vissza ő!

– Tényleg kőszikla vagy, Ho-Sin, de makacsságodnak párja ég Ji-Sin-Bo szívében is. Ő nem szokta meg, hogy meghátrálni kényszerül, sok befolyásos nagybácsikája mindig elegyengette előtte az utat. Rebesgetik, a hajón már ő lesz az egyik Helyettes Tiszt. Akkor nem állhatsz meg többet előtte – magyarázta Hatarasima.

Ho Tarasin Mitana visszafojtotta egy kicsit a lélegzetét. Szóval Ji-Sin-Bo hamarosan a parancsnoka lesz. Talán tényleg meg kellene engesztelnie valamivel. De hát miért alázkodjon meg előtte, hisz ő semmi rosszat nem tett, csak teljesítette a kötelességét! Vagy nem így van, értelmetlen ellenállása nem lenne több, mint ostoba gőg és makacsság, amit a kötelesség álcájával fed el, még maga előtt is?

Hosszan hallgatott, míg végül elcsitult lelkében a vihar.

– Nem, Hatarasima, nem hátrálok meg – suttogta.

– Akkor legalább térj ki előle! Hajtsd meg a hátad a tisztek előtt, és kérd őket, hogy vegyenek ki abból az ötvenből, akik a nádszálkarcsú Ji-Mir hercegnőt kísérik a csatornák városába! Mondd azt, hogy a gyomrod nem bírja a tengert! Mi hosszan távol leszünk, mire Ji-Sin-Bo visszatér, lehet, hogy már el is felejti az arcod.

– Nem mondhatom, hogy nem bírja a gyomrom a tengert, mert ez nem igaz. Pontosabban nem tudom, hogy igaz-e, mert még nem jártam a tengeren.

Hatarasima lemondóan sóhajtott.

– Bolond vagy, Ho-Sin, és szata, igazi szata, olyan, akikről a régi tekercseken lehet olvasni. Kívánom, hogy a menny urai mosolyogjanak le rád, és mihamarabb adjanak alkalmat tehetséged és hűséged bizonyítására, mely próbán te nem bukhatsz el. És azért is imádkozni fogok, hogyha mégis maga alá temetne Ji-Sin-Bo kicsinyes bosszúja, hát ne ránts a halálba minket is.

És ő ezzel el is aludt, nem úgy Ho Tarasin Mitana, akinek szemét még hosszan kerülte az álom. Nem értette, miért tulajdonít neki az amúgy éles szemű, vékony kis szata oly nemes tulajdonságokat, amiket ő sosem birtokolt.

XI.

A csendes, meleg áramlatokkal teli Gyöngyök Tengere finoman tartotta tenyerén a hajót, úgy tűnt, mintha éppen csak könnyű hintában ültek volna.

– Csalfa vagy, hazug és alakoskodó – suttogta Nathen Siwa Horatio a karjaiban tartott, égővörös hajú, kacér mosolyú nőnek.

– Ne dicsérj, kedvesem, mert még elpirulok – válaszolta Sigrana, hivatásos orgyilkos, méregkeverő és kurtizán, miközben kényelmesen elfészkelődött a selyemhuzatú ágyneműben, gondosan ügyelve arra, hogy szorosan hozzásimuljon a férfi testéhez.

– Pirulni? Tán majd ha máglyára küldenek, de hamarabb soha, te szívtelen asszony.

– Ne bókolj, álomlovag, hisz vőlegény vagy. Még pár holdnap, és karjaidba zárhatod a morin császár becses unokahúgát.

– Eh, ezt most hagyjuk! – komorodott el Horatio, de a nő ettől csak kedvet kapott a témához.

– Gondolj bele, igazi kis szűz leányocska lesz, rád se mer nézni, meg se mer szólítani, és térden csúszik előtted, ha csak egyetlen haragvó pillantást vetsz rá.

Horatio elgondolkodva emelte meg kristálypoharát, a fény felé tartotta, és félredöntött fejjel meredt a vérvörös bor rubinszín ragyogásába.

– Nos, ahogy ezt így ecseteled, nem is tűnik oly borzalmasnak – biggyesztette le végül az ajkát.

– Egészen addig, míg kettétört nádszálat nem küld neked a császár – húzta csúf fintorba csinos arcát Sigrana.

– Ha így cselekszik, csalatkozni fog. Én nem vagyok rizszabálástól meghülyült morin, rajtam nem spórolja meg az orgyilkost. Én nem vetek véget önkezemmel az életemnek – hajtotta fel italát a férfi.

– Nem kétlem, Nathen Siwa nagyúr – súgta gúnyosan a szép kurtizán. – De óvatosnak kell lenned, ez a játszma kétesélyes! Jelenleg a szakadék szélén táncolsz, elég egy apró malőr, és te máris rabszolgaként követed a kis morin szajhát nagybátyja palotájába.

– Nem vagyok ostoba átköltözni a Gyöngyök Tengerének másik oldalára. És a kis hercegnőt sem engedem vissza nagybátyja trónusa mellé, örökre foglyul ejti majd őt Eriniss ezer csatornájának oly ragacsos pókhálója.

– Mint ahogy engem is örökre magadhoz láncoltál.

– Örökre? Úgy érted, amíg hatalmam és pénzem van.

– Mi másra gondolnék? Időd pont akkor fog lejárni, amikor elveszted pozíciód és vagyonod, utána már nem fogsz létezni. Sem számomra, sem családod számára – kacagott Sigrana, majd átnyúlt a férfi mellkasa felett, és megrázta az ezüstcsengettyűt, hogy még egy pohár bort rendeljen az odakint várakozó szolgájától, Benedictótól.

XII.

Négy szata egy kör. Egy cellában laknak, egymás mellett ülnek az étkezések alatt, együtt gyakorolnak, és néha megesik, hogy meghalnak egymásért. A régi morin tekercsek nem is körnek nevezik az ilyesmit, hanem egy ősi, ma már nem nagyon ismert kifejezést használnak, ami valami olyasmit jelent, hogy „testvérek szövetsége”, esetleg „egy családból valók”. A körön belül nincsen vezető, kor szerinti hierarchiában állnak a tagok, mint ahogy a morin családokban a fiatalabb testvér engedelmeskedik bátyjának.

Három kör, azaz tizenkét szata alkot egy csapatot. Közülük az egyik a parancsnok, címe szerint Helyettes Tiszt. Két csapat élén már önálló, körhöz nem tartozó tiszt áll, ezt a huszonöt fős egységet nevezik szakasznak, ami gyakorlatilag a legnagyobb egység az uralkodó testőrségében. Több ember egyszerre való mozgatására nagyon ritkán van szükség, ekkor inkább több szakaszt rendelnek a feladathoz, melyek tisztjei között szigorú sorrendet jelölnek ki.

Ji-Mir hercegnő védelmére ötven szatát rendeltek, azaz két szakaszt, akik Első Tisztjének Nomatasin urat, Második Tisztjének pedig Gir Narasant nevezték ki. Mindketten engedelmességgel tartoztak Jokara nagyúrnak, aki nem volt szata, ám öregsége és titkos tudományokban való jártassága mégis alkalmassá tett ily jelentős haderő irányítására.

A szaták kora hajnalban szálltak fel a két evezősoros, Tenger Liliomvirága nevű gályára, amikor még fehér köd takarta a megbarnult hajódeszkákat, fedte puha takaróként a Gyöngyök Tengerének játékos hullámait. A harcosok először magukkal hozott fegyvereiket helyezték el szálláshelyükön, majd jutott pár pillanatuk, hogy személyes holmijaikat is elpakolják.

Ho Tarasin Mitana gyorsan végzett, neki szinte semmije sem volt. Aztán csak várt, próbálgatta egyensúlyát a finoman ringó deszkákon, és lopva társait szemlélte. Egyik oldalára Vörösorrú került, a másik szomszédja Hatarasima lett. Ennek örült, a vékony szata azon bizonyos éjszakai beszélgetésük óta következesen kimaradt minden mulatságból, melyet Ji-Sin-Bo kitalált az ő rovására. No, igen, Ji-Sin-Bo.

– Ne vesztegesd drága idődet semmittevéssel, testvér! Ne feledd, mi mind közösen viseljük terheinket, segíts a többieknek, ha már készen vagy – parancsolt az rá hirtelen.

Ji-Sin-Bo, akit fiatal csapatuk Helyettes Tisztjének neveztek ki. A pletykák szerint befolyásos nagybátyja intézte így. De ez mindegy volt, a feljebbvalóknak engedelmeskedni kell, hát Ho Tarasin Mitana pár mozdulattal elrendezte Hatarasima kimaradt holmiját, majd zokszó nélkül segített Vörösorrúnak is, aki szántszándékkal kiborította zsákját, majd végtelen lassúsággal kezdte összeszedegetni a szétgurult holmit, csak hogy társa többet dolgozzon.

Aztán kürt szólította őket a felső fedélzetre, ahol két oszlopba állva sorakoztak fel. Jokara nagyúr szemlét tartott, botjára támaszkodva bicegett végig a sorok között, és ráncok mögött megbúvó, feketén csillogó szemével minden egyes szatát alaposan megnézett magának. A közben feltámadó szellő meg-meglengette két copfba font, fehér szakállát, felhasította és magával ragadta a tenger felett lebegő ködöt.

Ho Tarasin Mitana végtelen csodálkozással meredt bele az előtűnő végtelenbe. Teste ugyan mozdulatlan állt, kis terpeszben, maga előtt összefűzött kézzel, arca egyetlen érzelmet sem mutatott, ám lelkét elöntötte a végtelen jelentéktelenség érzése. A kolostor szűk tereihez szokott szeme nem és nem birkózott meg a láthatárig húzódó tenger látványával, és kissé szédült meg émelygett is, amit szintén ennek a megrázó élménynek tulajdonított.

Kürtszó hozta vissza elkószált gondolatai közül – odakint, a parton megérkezett Ji-Mir hercegnő gyaloghintója. Ötven szata egyszerre borult a földre. Kötelesek voltak meghalni a hercegnőért, ha úgy hozta a sors, de az arcát nem láthatták.

A gyaloghintó megállt, a szolgák óvatosan lehelyezték a földre. Valaki kilépőpárnát tett a hintó lépcsője elé, egy másik félrehúzta a függönyöket, a harmadik finom illatú, ezüstfüstölőt emelt a kilépő hercegnő elé, hogy annak ne kelljen belélegeznie a tenger sós páráját. A lefátyolozott Ji-Mir méltóságteljesen szállt ki, majd megvárta, míg Nárciszszirom kis ernyőcskét emel fölé, és elindult a gályára. Szolgák hada követte.

A hercegnő a fedélzeten megállt a földre borult Jokara nagyúr előtt.

– Látlak, bölcs szolgája az én égnél fényesebb nagybátyámnak, kelj fel! – köszönt, de csak halkan, mivel méltatlannak tartotta a feltehetőleg közelben lebzselő matrózokat szép hangjának hallására.

– Naphoz fogható szépségű hercegnő, ki kecsesebb a szélben táncoló nádszálnál, alávaló szívem ujjong, hogy égszülte nagybátyád, kinek nevének kiejtésére méltatlan mocskos szám, porban fürdő személyemet rendelte melléd, hogy minden óhajod lessem, miként a jószemű sólyom kutatja örökkön zsákmányát a tengerként hullámzó rétek zöld füvében.

– Hűséged mosolyra nyitja ajkam, öreg szolga. Kísérje siker fáradozásodat a hosszú úton, hogy a magasztos Földre Szállt Sárkány elégedett pillantást vethessen rád, ha majd ismét megtérünk fényes pavilonkertjébe.

E rövid, ceremóniamentes köszönés után a hercegnő szolgáival együtt elvonult a kabinjába.

A Tenger Liliomvirága nagy gálya volt, két evezősoros, masszív hajó. A fenék feletti fedélzeten kaptak helyet a készletek, és a szaták szállása is, négy hálóterem a négy csapatnak, meg külön kis fülkék a két tisztnek. Felettük volt az evezősök első és második szintje, de még e felett is állt egy deszkákból ácsolt, többé-kevésbé összefüggő pallórendszer, amin az utazás alatt gyakorolhatnak a szaták, illetve ahol folyamatos őrség fog állni, a hercegnő védelmére. A tat vaskos tornya pedig még ennél a félfedélzetnél is két szinttel magasabbra nyúlt, legfelső emeletét kapta meg a hercegnő. Ráadásképpen ezen kabin tetején a kíváncsi tekintetektől gondosan elzárt kis meditációs kertet alakítottak ki festett paravánokkal és cserepes növényekkel, hogy az előkelő utas származásához méltó környezetben élvezhesse a friss levegőt, magasan az alant izzadó szolgák felett. A hajó tervezői messzemenően figyelembe vették egy magasan született nemes igényeit.

Ji-Mir mégis elégedetlenül nézett körbe, mikor magára maradt a szobájában, mindössze Nárciszszirommal, és Inatasira öregasszonnyal, akit erkölcsét óvni rendeltek mellé.

– Ó, micsoda odú! Nézd, Nárciszszirom, alig tenyérnyiek az ablakok, nincs terasz, és a falak festése is mily kopott! Ezek a selyempárnák meg laposak, nincsenek virágok a falak mentén, sehol egy fonott koszorú, még szegény kis énekes madárkáimnak is csak egy ilyen csöpp kalit jutott – sóhajtott, és odalépett a sarokba állított, jó embernyi magas, fonott kalitkához, amiben néhány tarka madár kuporgott, egyelőre még meglehetősen kábán a friss, tengeri levegőtől.

– Ne bánkódj, úrnőm, terasz ugyan nincs, de az a kis lépcső a felettünk lévő kertecskébe vezet, ahol vannak virágok, és madárkáid is megélénkülnek, ha majd felkel a nap.

Ji-Mir kicsit gondolkodott a válaszon, ám mielőtt megszólalhatott volna, gongütés hangzott fel, majd közvetlen utána dob csattant, újra és újra. A kabin megremegett, a tenger felmorajlott alattuk.

– Mi ez? – emelte két kezét arca elé rémülten a hercegnő.

– Csak a dob jelzi a szolgáknak, hogy evezzenek. Elindultunk.

– És ez a szörnyű dobpufogás immár egész út alatt zavarni fog?

– Attól tartok, igen, hercegnő – hajtotta le a fejét Nárciszszirom.

– Éjszaka is?

– Igen…

Ji-Mir hosszan hallgatott, a csendet csak a dob, és az evezők folyamatos csattogása törte meg. A hercegnő végül leroskadt az alacsony ágy hímzett takarójára, és arca elé emelte ruhájának hosszú, bő ujját.

– Ó, mennyi viszontagság! És ráadásképpen ez a folytonos himbálózás. Hát miért nem tud a tenger egyenes lenni, mint a jól rakott utak, amin a gyaloghintó jár?

Érdekes módon a hajó egy teljesen más helyiségében, mely a hercegnő szemével nézve nyilván még az „odú” megjelölést sem érdemelte volna ki, egy szata teljesen hasonlatos megállapításra jutott. Ho Tarasin Mitana hálójuk fala mellett ült, felhúzott lábakkal, szorosan a fának vetett háttal, gyomrára szorított kézzel, és reggelijével küzdött. Már hogy bent tartsa.

– Ho-Sin, testvérem, siess, hamarosan reggeli gyakorlatainkhoz kell odafent sorakoznunk – bújt be a közös háló alacsony ajtaján Hatarasima. – Ha késel, Ji-Sin-Bo nem fog habozni, hogy méltó büntetéssel figyelmeztessen kötelességed megtartására.

– Hatarasima testvérem, nem hiszem, hogy bármi büntetést nekem még félnem kellene ebben az életemben. A belsőm felfordult, a gyomrom felfele törekszik, azt hiszem, a halálomon vagyok.

Hatarasima erre nem válaszolt, csak megállt előtte, és előregörnyedve alaposan megszemlélte a magányos mécses pisla fényében.

– Nem vagy a halálodon, Ho-Sin, bár az arcod fehér, mint a friss holttesteknek, és rossz a leheleted, mintha már napok óta nem mostad volna a szádat. Ezt nevezik tengeri betegségnek, amit fiatalságom évei alatt, a viharos keleti tengerek partján többször megtapasztalhattam a kolostorunkba vetődött zarándokokon.

– Tengeri betegség? Miért szállta meg ilyen rossznyavalya a testem?

– Én sem értem, hogyan történhetett, mivel ez itt alattunk nem tenger, de inkább nagyobbacska tócsa. Keleten, a Felkelő Nap Kolostorában nap mint nap láttam az igazi tengert, annak jegesen hideg hullámai nem ritkán egy lovast is könnyen elfedtek volna. Ahhoz képest a Gyöngyök Tengerének mozgása annyi csak, mint kiscica dorombolása a királyi tigris üvöltése mellett.

– Nyilván te nyitottál ajtót a lelkemen, ahol ez a rossz démon beóvakodott, hisz te említetted egy alkalommal, hogy tengeri betegséggel kellene kivonnom magam Ji-Sin-Bo parancsnoksága alól. Napokon át gondolkodtam akkor azon, hogy így cselekedjek-e, és lám, ez már elég is volt, hogy megszálljon a betegség. Úgy érzem, mintha nagy fakanállal kevergetné valaki a belsőmet.

– Valóban én említettem neked ezt a bajt, de ez inkább nagyanyámtól örökölt jövőlátó képességem gyümölcse, nem pedig ostoba varjak vészhozó rikoltozása volt – húzta ki magát sértődötten a vékony szata.

– Ó, és mit mond most becses jövőlátó képességed, mikor fog elhagyni a rontás? – vágott vissza félig gúnyosan, félig komolyan Ho Tarasin Mitana.

– Várj pár napot, ami alatt nem eszel, nem nagyon iszol, és egy pillanatig sem gondolsz a tengerre! Az is helyes, ha a felső fedélzetek egy korlátja felett kihajolva gyakran könnyítesz a belsődön, és gyomrod tartalmával együtt majd a démon is távozik belőled.

– Ne gondoljak a tengerre? Ha így helyes, akkor talán jobb lenne, ha a kezedet nyújtanád, és felkísérnél a legfelsőbb fedélzetre, a gyakorlás majd elvonja elmém figyelmét a fájdalomról.

– Úgy vélem, tisztánlátásod elhomályosította a betegség, jó Ho-Sin, mert más okát nemigen lelem ostoba szavaidnak. Szólj a fényes tekintetű Második Tisztnek, hogy megbetegedtél, ami arcodon egyébként is tisztán látszik, és ő majd felment pár napra a munka alól – feddte meg Hatarasima, de ekkor belépett Ji-Sin-Bo is.

– Ó, hát itt lopod a napot, Ho Tarasin Mitana, míg odakint a fényes arcú Gir Narasan Második Tiszt haragvón vonja össze szemöldökét, mert csapatunk nem teljes.

– Bocsáss meg neki, testvérem, láthatod, beteg – egyenesedett fel Hatarasima.

Ji-Sin-Bo szeme önkéntelenül is összeszűkült haragjában.

– Még véded? Hisz látom én is, fehér az arca, és fintorog, mintha feje fájna. Nyilván tegnap este titkon rizsbort vett egy megvesztegethető szolgától, és felöntött a garatra, remélve, a kolostoron kívül büntetlen marad másnapossága. De ez kevés ahhoz, hogy elhanyagolhassa kötelességét. Ho Tarasin Mitana, két perced van, hogy csatlakozz a csapathoz! És hogy részegséged mámorát végképp magad mögött hagyd, gyakorlás után te fogod feltakarítani a felső fedélzetet. Te pedig, Hatarasima, ki oktalanul pártját fogtad, és ezzel magad is osztoztál bűnében, segítesz neki.

Ezzel a Helyettes Tiszt sarkon fordult, és kilépett a hálóból.

– Bocsáss meg, Hatarasima, nem akartam rád hozni a vészt, mely eleddig csak az én nyomomban loholt.

– Mindegy, Ho-Sin, kellemesebb kettesben sikálni a fedélzetet, mint egyedül, és gyorsabban is végzünk.

– Köszönöm, megértő szavaid méznél is édesebbek lelkemnek. És most lennél oly kedves kezedet nyújtani, és felsegíteni a padlóról? Ha tovább késlekedem, talán még az evezősök fedélzetét is velem mosatja fel bölcs és megfontolt Helyettes Tisztünk, amihez jelen állapotomban nem érzek nagy kedvet.

XIII.

Benedicto néma léptekkel suhant végig a folyosón, mintha a lába nem is érintené a puha szőnyeget.

– Bár a felderítőim lennének ily nesztelenek, mint te. Hol tanulják ezt az inasok? – nevetett rá a sarkon beforduló Nathen Siwa Garim.

– Talán az alázat teszi, fiatalúr – hajolt mélyre az öregedő, karvalyorrú férfi, és félreállt, utat adva a másiknak.

– Talán. De ha nagybátyám elcsap valami oknál fogva, hát csak gyere hozzám, szívesen felvennélek kiképzőtisztnek.

– Köszönöm kegyes ajánlatát, fiatalúr – hajolt meg ismét Benedicto, majd eltűnt a folyosó végén.

Garim vigyorogva nézett utána, majd vállat vont, és belépett Siwa Horatio dolgozószobájának ajtaján.

– Késtél! – csattant fel a nagyúr, mire Garim idegesen összerezzent.

– Csak egy apróság jött közbe…

– Két dinnyényi keblet én nem neveznék apróságnak, kedves unokaöcsém.

Garim majdnem elvörösödött tarka arcfestése alatt.

– Csak egy cselédlány! Nem hittem volna, nagybátyám, hogy tudsz róla.

– Jegyezd meg, hogy mindenről tudok, ami a palazzóban történik – lépett mellé haragvó arccal Horatio, aztán legyintett, és leült íróasztala mögé. – De mindegy is ez, szórakozz kedvedre, amíg időd van rá, csak ne hanyagold el a kötelességeidet!

– Többet nem fog előfordulni, nagybátyám – buzgólkodott a fiatalember, és örült, hogy megúszta ennyivel.

Vajon miért ilyen harapós az öreg oroszlán, mélázott, aztán eszébe jutott a tegnap hallott pletyka, hogy a Nathen Kereskedőház feje magához kérette Horatiót, a Siwa család legtekintélyesebb tagját, és hosszan beszélgettek. Állítólag a Morat-Sinben tett utazásról, az ott kötött új kereskedelmi egyezményről, meg a jövőbeli tervekről. Hm, lehet, hogy nagy fejmosást kapott az öreg, vélekedett a fiatal Garim, és ennek nem igazán örült. Ha mentora elveszti a hatalmát, ő is vele bukik!

Bár, más oldalról, ha kicsit ügyeskedik, akkor talán helyébe állhat a Házfő kegyét elvesztő Siwa nagyúrnak, hisz anyja mintha célzott volna valami ilyesmire a legutóbbi találkozásuk alkalmával…

– Ji-Mir hercegnő hamarosan megérkezik, azért kérettelek, hogy erről beszéljünk – zavarta meg elmélkedésében a nagybátyja hangja.

– Beszéljünk! – mosolyodott el, és könnyedén lehuppant az egyik fotelbe.

– Te fogsz kimenni elé, és a későbbiekben is komoly szerepet szánok neked. Meg annak az asszonyigéző két szemednek – tette még hozzá mogorván Horatio, majd meggyújtotta az asztal szegletében álló, kék gyertyát. Garim jól tudta, hogy amíg az ég, senki sem hallgathatja ki őket, erről a ház őraurája gondoskodik.

Elméletileg.

XIV.

A Gyöngyök Tengere csendes volt, Ho Tarasin Mitana mégis hosszú napokon át küzdött gyomra háborgásával.

– El fogsz fogyni, Ho-Sin, mint a mesebeli nádszálkisasszony, akinek végül semmibe veszett még az árnyéka is – biztatta Hatarasima.

– Amíg jó Helyettes Tisztünk ily bő kézzel osztja rám a testet erősítő és lelket építő büntetéseket, addig ettől nem félek – morogta Ho Tarasin Mitana, és szorosabbra tekerte vászonövét. Társa közben előresietett, de a háló ajtajában majdnem összeütközött a befelé tartó Vörösorrúval.

– Testvér, ne lökdösődj velem, hisz én idősebb vagyok nálad – horkant fel az, és nyakon ragadta Hatarasimát, aki mint rang szerint fiatalabb, nem igazán tiltakozhatott.

Ho Tarasin Mitana elkomoruló arccal nézett fel rájuk. Amíg csak vele szemben űzték kicsinyes játékaikat a többiek, nem zavartatta magát, de nem örült neki, hogy immár a vékony Hatarasimát is célpontjuknak tekintik. Nem is igazán töprengett, azonnal közbeszólt:

– Jó testvéreim, hagyjátok a civódást, nem való az közénk. Hatarasima, arcodon igaz megbánással kérj bocsánatot, te pedig Vörösorrú, fogadd el azt, mint ahogy jóindulatú mester elnézi tanítványa apró botlásait.

Vörösorrú tágra nyílt szemekkel meredt rá. Eddig még egyszer sem hallotta Ho Tarasin Mitanát ellenkezni bármivel szemben is, mindig engedelmes alanya volt szórakozásuknak.

– Hogy merészelsz kioktatni engem?! – vörösödött el.

– Mint ahogy Hatarasima fiatalabb nálad, és épp ezért engedelmeskedik neked, ne feledd, kettőnk közül korban én vagyok előrébb, hát hajtsd meg fejed, és fogadd el testvéri tanácsom! – komorodott el Ho Tarasin Mitana, majd elengedte már majdnem megkötött vászonövét, ami engedelmes kígyóként tekeredett le a combja mentén.

Vörösorrú tekintete idegesen követte a széles vászoncsík hajladozását. Ketten voltak ellene, és az egyik ráadásul fegyverrel…

– Örömmel fogadom meg tanácsodat, testvérem, hisz valóban, közöttünk nincs helye torzsalkodásnak – hajolt hát meg mosolyogva, majd szintén kedvesen elfogadta Hatarasima bocsánatkérését, ami után gyorsan eltakarodott a hálóból.

– Köszönöm, hogy kiálltál mellettem, Ho-Sin! – sóhajtott távozása után a vékony szata.

– Attól tartok, ezzel csak azt értem el, hogy ma ismét együtt súroljuk a fedélzetet – rázta meg a fejét társa, és valóban, úgy lett. Sorakozó közben valami érdekes oknál fogva pont ők ketten vétettek egy-egy apróbb hibát, ami miatt Ji-Sin-Bo őket jelölte a léleknevelő feladatra.

– Tudod, engem nem zavar, én már hozzá szoktam – magyarázta Ho Tarasin Mitana, miközben tenyerében egy-egy kefével, térden csúszva mászott végig a deszkákon. – De téged sajnállak, testvérem, mivel te igazán nem tettél semmit ellenem. Miért mocskoljon be mindkettőnket a sáros úton előttünk vágtató lovas? Állj mögém, és akkor legalább te tiszta maradsz. Szidj néha nyilvánosan, véletlen módon köpj le, rúgj alkalmanként belém, és akkor legalább téged békén fognak hagyni.

– Te mersz nekem ilyet javasolni Ho-Sin, te, aki becsületes vagy, és egyenes, mint a porfelhőn áttörő fénysugár? Ha neked jogod van ostobán tisztességesnek lenni, miért tagadnád meg tőlem ugyanezt? – torkolta le sértődötten a kis szata, majd könnyedén talpra pattant. – Húzok fel friss vizet, ez már mocskosabb, mint a trágyalé.

Ho Tarasin Mitana oda sem nézve biccentett, és tovább mászott, egyenesen a tat tornyát körülölelő kis párkányra. Ez az alig lábfejnyi széles palló ugyan nem tartozott szorosan véve a fedélzethez, de nem akart feleslegesen okot adni Ji-Sin-Bónak, hogy újabb büntetést rójon rá.

Már majdnem félúton járt a tat körül, amikor feltámadt a szél, megerősödtek a hullámok, és ennek következtében megint rátört a szédülés és hányinger. Nem esett kétségbe, az elmúlt napokban rájött, mit kell ilyenkor tennie. Könnyedén talpra lökte magát, kihúzta a derekát, és vett pár mély lélegzetet. Pont a gálya végében állt, alatta csillogott a tenger, felette lángolt a ragyogó nap. Nekivetette a hátát a hajó megbarnult oldalának, és felnézett az égre.

Hónál fehérebb felhők gördültek tovább a fémként izzó messzeségben, megfordult körötte a végtelen. Istenek arcánál szebb angyalarc bukkant elő a semmiből, fekete hajtincsek kapaszkodtak a szélbe, rajzoltak sötét vonalakat a fehér ragyogásba.

Talán egyetlen szívdobbanásig tartott a jelenés, de mielőtt véget ért volna, már becsukta a szemét.

A nem sokkal később visszatérő Hatarasima is így talált rá, a pallón ült, lába a mélység felett lógott, hátát a gálya testének vetette, és szorosan lezárta a szemhéját.

– Jól vagy, Ho-Sin? – kérdezte aggódva a kis szata, majd hogy nem kapott választ, letette a vödröt, négykézlábra ereszkedett, és majmokat megszégyenítő gyorsasággal testvére mellé kúszott. – Mi történt, Ho-Sin, mi a baj?

– Hatarasima, megtennél nekem egy szívességet? – kérdezte végül nagy sokára, még mindig lehunyt szemmel.

– Kérned sem kell, és meghalok érted, testvér! – felelte az szertartásos komolysággal.

– Hoznál nekem egy kést?

Hatarasima összeráncolta a homlokát.

– Ez semmiség! Ám mégis, bocsásd meg nekem, de a kíváncsiság fekete férge rágja lelkem. Mondd, miért kell neked az a kés?

– Azt hiszem, helyes lenne, ha kiszúrnám a szemem – válaszolta nyugodtan Ho Tarasin Mitana.

Társa félrehajtott fejjel gondolkodott egy kicsit, majd maga is leült a pallóra, lábát lelógatva az alant acsargó hullámok fölé.

– Tudom, ehhez immár tényleg semmi közöm, mégis, kérlek, légy kegyes, és oszd meg velem, miért akarod kiszúrni a szemed?

– Attól tartok, láttam a hercegnő arcát…

A bejelentést hosszú csend követte.

– A nádszálnál karcsúbb Ji-Mir hercegnőét? – sóhajtott végül Hatarasima. – Hol, hogyan?

– Csak sikáltam ezt a pallót, és rosszul lettem közben. Így megálltam egy pillanatra, felnéztem, és ott volt.

– És, ő is észrevett, talán szólt is valamit?

– Nem hiszem, hogy észrevett volna, csak egy pillanatra kitekintett a tenger felé, és már el is tűnt. Azt hiszem, eltűnt. Nem láttam, mert azonnal becsuktam a szemem. De későn.

– Nem lehet, hogy csak káprázat volt?

– Jó a szemem, nem szokott káprázni.

– Talán a rosszullét miatt…

– Az csak pillanatokig tartott, mikor felnéztem, már nem volt semmi bajom.

– Akkor talán a felhők csalták meg a szemed, a szél, a ragyogó nap…

– A ragyogó nap szégyenében elhalványodott, és holdnál szürkébbre fakult, amikor megjelent a hercegnő arca, a szél megállt, a felhők elsírták magukat gyönyörűségükben. Nem csalhatták meg a szemem – szögezte le határozottan Ho Tarasin Mitana, és tett egy vízszintes mozdulatot a jobbjával. – Nincs mentségem, láttam a hercegnő arcát, így azt hiszem, az a leghelyesebb, ha mást már nem látok ebben az életemben.

Hatarasima tenyerébe hajtotta az állát, és hosszan elgondolkodott.

– Ha valóban láttad a hercegnő arcát, tényleg úgy helyes, ha kiszúrod a szemed – szögezte le végül. – Ám előtte hallgass meg engem, hiszen abból nem lehet baj, ha még pár percig itt ülsz mellettem, szorosra zárt szemekkel.

– Ez igaz, testvérem – látta be a másik. – Mondd hát el, amit elmondani akarsz, majd hozz egy kést. Nincs kedvem csukott szemmel végigtántorogni a hálónkig, még részegnek tartanának, vagy magyarázkodásra kényszerítenének, és én nem szeretném soha senkinek sem elmondani, mit láttam utoljára, kivéve neked, aki az egyetlen igaz testvérem vagy.

Hatarasima lassan bólintott, majd óvatosan összeszedve gondolatait, beszélni kezdett.

– Ho Tarasin Mitana, egyetlen igaz testvérem. Az helyes, ha megvakítod magad, az viszont nem, ha nem kérsz rá engedélyt feletteseinktől. Hisz jól tudod, szata nem csonkíthatja meg magát, mint ahogy öngyilkos sem lehet ura engedélye nélkül. Nem károsíthatod meg a legfényesebb arcú Földre Szállt Sárkányt, ezzel még nagyobb bűnt követnél el, mint ami itt esett, pár pillanattal ezelőtt, teljesen véletlenül, akaratod ellenére. Így arra kérnélek, várj visszaérkezésünkig, otthon borulj le a legelső Első Főtiszt elé, és kérj tőle engedélyt, hogy kiszúrhasd a szemed! Ez így lenne helyes!

Ho Tarasin Mitana összevont szemöldökkel hallgatta végig, aztán megrázta a fejét.

– Megértem érveidet, és elfogadom őket, de ha hallgatnék tanácsodra, akkor visszaérkezésünkig kellene halogatnom ezt a bosszantó apróságot. Beláthatod, ez nem lenne tisztességes, olybá tűnne, mintha nem sietnék jóvátenni vétkem. Inkább kiszúrom most a szemem, és aztán vállalom ezen tettemért is a büntetést.

– Ho-Sin, gondolj bele, mit beszélsz! Mi az a pár holdnap a fényes Morat-Sin Birodalom örökkévalóságához képest, és ugyan ki merné feltételezni egy szatáról, aki esküben vállalta, hogy megtart minden szokást és szabályt, vállára vesz minden terhet, amit rárónak a hagyományok, ki merné azt állítani, hogy egy szata ki akar térni a jogos büntetés elől?

Ho Tarasin Mitana ismét hosszan elgondolkodott.

– Ezt is el kell fogadnom, Hatarasima, ám ha várok szemem kiszúrásával, akkor csukva kell tartanom mindaddig, amíg haza nem érünk. Nem hiszem, hogy tisztjeink elfogadnák ezt magyarázat nélkül, és én szégyellném, ha magyarázkodni kényszerülnék.

– Hát, valóban. Azt hiszem, helyesebb, ha inkább kinyitod a szemed arra a pár holdnapra.

– Nem! Értsd meg, nincs értelme még bármit is látnom ebből a porban fürdő világból. Minden forma tökéletlennek, minden szín fakónak tűnne Ji-Mir hercegnő csodálatos arcához képest.

– Ho-Sin, ne feledd, hova megyünk! A barbárok bűzös és veszedelmes országába tart a nádszálnál karcsúbb hercegnő, a csatornák városában minden pillanatban, minden sarkon veszedelemben lesz az élete. Majdnem biztos, hogy harcolnunk kell majd érte, amire neked nem lesz alkalmad, ha bilincsbe verve heversz a hajófenékben, amit pedig nem kerülsz el, ha felbosszantod tisztjeinket azzal, hogy nem vagy hajlandó kinyitni a szemed.

– Ez igaz – látta be társa, Hatarasima pedig ráérezve, hogy jó nyomon jár, tovább ütötte a vasat.

– Ha pedig nem harcolsz érte, hogy tehetsz eleget esküdnek, hogy lehetsz sziklánál biztosabb támasza uradnak? Gondolj bele, ha életeddel véded életét, akkor kis szerencsével még talán meg is halhatsz érte, ami nem csak a szemed kiszúrását tenné feleslegessé, de megbocsátásán túl még talán elismerését is kivívhatnád. Lehet, hogy még a neved is felolvasnák neki, ha meghalnál az ő szolgálatában!

– Ezek valóban komoly érvek. Talán mégis az lenne a helyes, ha kinyitnám a szemem.

– Csak úgy van lehetőséged meghalni érte – bólogatott Hatarasima, mire társa résnyire nyitotta szemét, majd sűrű pislogással meredt a napfényt táncoltató hullámokra.

Vörös és sárga foltok úszkáltak a tekintete előtt, szinte semmit sem látott tőlük. Talán tényleg csak káprázat volt az az arc, fenn, a mennyek magasában? De nem, biztosan érezte, hogy nem! Hisz pontosan fel tudta idézni a macskatekintetű szempárt, az apró, pisze orrot, az érett cseresznyénél vörösebb ajkakat, az áll nemes vonalát… Szegényes ahhoz az ő fantáziája, hogy ilyen káprázattal ajándékozza meg!

Bizonyos, hogy látta a hercegnő arcát …

– Most pedig rajta, folytassuk a felmosást, mert különben lekéssük az ebédet! – zavarta meg hirtelen Hatarasima hangja, aki úgy ítélte, egyelőre elvonult fejük fölül a vihar.

– Persze, a felmosás – sóhajtott Ho Tarasin Mitana, visszatérve a rideg hétköznapok világába, majd térdre kászálódott, és folytatta a palló súrolását.

– Amúgy pedig lásd a jó oldalát annak, ami történt! – követte őt Hatarasima a vödörnyi friss vízzel. – Azt mondják, akire a kimondhatatlan nevű Földre Szállt Sárkány, vagy annak egy magasan született rokona a pillantását veti, azt nagy szerencse fogja érni. Hogy őszinte legyek, igazán ránk férne.

Aznap este Nomatasin Első Tiszt magához hívatta Ji-Sin-Bót. Fejére olvasta, hogy nem helyes, ha a matrózok állandóan alantas munkák végzése közben látják a szatákat, hogy hírnevük és becsületük mást követel, és megtiltotta, hogy a továbbiakban bárkit is fedélzetsúrolásra rendeljen büntetésképpen.

XV.

A Tenger Liliomvirága a kikötő előtt várakozott, mint holmi magasba nyúló sziklaoromzat, magányosan és megközelíthetetlenül.

– Furcsa, hogy hiányzik a dob tompa üteme, nem hittem volna, hogy a csend, mely minden meditáció alapja, ily kongó ürességgel nehezedhet az ember lelkére – sóhajtott Ji-Mir hercegnő, és egy hosszú pillantást vetett a tükörbe.

– Ne bánd a dob puffogásának hiányát, úrnőm, a visszaúton még hosszan hallgathatod – vigasztalta Nárciszszirom.

A hercegnő teljes személyi kísérete ott várakozott a kabinban, az előkelő Inatasira öregasszony, meg még három fiatal, csinos kis cselédlányka.

– Ne emlegesd a visszautat, messze van az még, szinte messzebb, mint a fénylő arcú napkorong, mely égi sétáját járja – rázta meg a fejét Ji-Mir. – Hisz itt vagyunk a csatornák városának kapujában, hamarosan fogad vőlegényem családja, és ki tudja még miféle ezer csoda rejtőzik a közeljövő tejfehér ködében.

– Valóban, úrnőm, csodák várnak rád a barbárok furcsa, idegen földjén. Kíváncsi vagyok, vajon itt tényleg égig érnek-e a kőből rakott tornyok?

– Talán innen már látszik a város… – merengett el a hercegnő, majd lassan felállt, a besötétített ablakokhoz tipegett, és már éppen széthúzta volna a függönyöket, de ekkor a vénasszony felkárogott.

– Nem nyúlhat a függönyhöz, hercegnő! Odakint nemtelen csőcselék tolong, ha rés nyílik az ablakok mögött, bárki megláthatja az arcát!

Ji-Mir ijedten kapta vissza a kezét, aztán visszaült a pipereasztalkához. Kicsit tett-vett, alaposan megszemlélte magát a tükörben, pár pillanatig turkált ékszeres ládikójában, felpróbált egy gyűrűt, majd csinos arcocskáját csúf fintorba húzva visszaejtette a többi közé. Végül durcásan a combjára csapott.

– Nem értem, jelölt vőlegényem honnan veszi a bátorságot, hogy megvárasson! Hisz ő mégiscsak egy barbár, én pedig a dicsőséges Földre Szállt Sárkány unokahúga vagyok, sietnie kellene elém, hogy méltóképp fogadjon. Unatkozom!

– Elővegyem valamelyik táblajátékot, úrnőm? – érdeklődött készségesen Nárciszszirom, de Ji-Mir leintette.

– Nincs hozzá kedvem. Inkább fésüld újra a hajam! – követelte, majd miután a lány ezt megtette, az arcára festett írásjelekben lelt hibát. – Túl otromba, hogy „ősi nemesség”, meg hogy „asszonyi hűség”. Legyen inkább „hajló nád” és „fecskemadár”. Ez is azt fejezi ki, hogy magas származásom ellenére minden vágyam, hogy jó felesége legyek annak a férfinak, akit legbölcsebb nagybátyám jelölt ki számomra, még akkor is, ha az mindössze egy szélfútta barbár, csak éppen ezen kecses jegyek árnyaltabban, költőibb módon sugallják e súlyos mondanivalót. Már ha egyáltalán egy barbár tud olvasni… – zsörtölődött, így Nárciszszirom lemosta az arcát, újra kente rizsporral, végül fekete ecsettel felrajzolta a kért jegyeket a hercegnő jobb, illetve bal orcájára.

Így lassan bár, de eltelt az idő, nem sokkal dél után pedig súrlódó neszezés hangzott fel a gálya oldala mellől, mintha idegen hajó simult volna otromba testéhez.

– Fény és dicsőség a leghatalmasabb Morat-Sin Birodalom császárának, üdvözlöm a szépséges Ji-Mir hercegnőt Eriniss városában! – hangzott fel az erin nyelvű köszöntés egy fiatal férfi szájából. – Nevem Nathen Siwa Garim, nemese vagyok a nagynevű Nathen Kereskedőháznak, és legidősebb unokaöccse Nathen Siwa Horatio nagyúrnak, akinek a nevében gyönyörűséges menyasszonya elé jöttem, hogy palazzónkba kísérjem!

A fedélzeten hosszú csend fogadta szavait, majd Jokara nagyúr a korláthoz bicegett, és lenézett a kis, fekete hajóra, amin az erinissi nemes érkezett.

– Dicsőség a nagynevű Nathen Kereskedőháznak, fényes híre messze száll a tavaszi széllel, köszöntésére méltatlan alávaló személyem! – válaszolt az öreg nagyúr a köszöntésre. – A nádszálnál karcsúbb Ji-Mir hercegnő szívében türelmetlen várakozással készen áll, hogy megjelenjen eljövendő férjének családja előtt.

– Ez esetben talán szálljon át a hercegnő, hogy gyors hajóm mihamarabb palazzónkba vigye, poggyászának és kíséretének pedig negyven gondolát rendelt ide nagybátyám, melyek hamarosan megérkeznek. Remélem, ennyi elég lesz, de ha ezenfelül még bármi kívánsága lenne a hercegnőnek, természetesen örömmel állok a rendelkezésére.

– A fénylő szépségű hercegnő arcára mosolyt csal jövendő férjének gondoskodó figyelme, mindössze annyit kíván, hogy hű szatái vele egy hajón utazhassanak mindaddig, míg a palota biztonságos falai nem nyújtanak elegendő védelmet erénye és élete számára.

– No de jó uram! – tárta szét értetlenkedve a karját Siwa Garim. – Hisz hajómon a Nathen Kereskedőház legjobb testőrei őrködnek! Közöttük a hercegnő éppoly biztonságban érezheti magát, mintha otthon lenne.

– E bölcs szavak megvilágítják gyarló elmém, ifjú nemese a büszke Nathen Kereskedőháznak, ám én senki vagyok, földre hajló szolgája a leghatalmasabb morin császárnak, ki végtelen bölcsességében szigorú parancsokat adott. Bár én belátom, hogy a hercegnő választott vőlegénye testőreinek gyűrűjében is biztonságban lenne, de nem engedhetem szatái nélkül, mert ez a legmagasztosabb császár kívánsága.

Siwa Garim felvonta a szemöldökét, majd festett arcán beletörődő kifejezéssel legyintett.

– Eh, hát jöjjenek azok a szaták! A hercegnő minden kívánsága számomra parancs.

Alig fejezte be, mikor Jokara nagyúr apró mozdulatot tett a kezével, és a szaták már indultak is. Nem várták meg, hogy valaki kötelet vessen nekik, amin leereszkedhetnek a kisebb hajó fedélzetére, könnyedén ugrottak le, meg sem érezve, hogy teljes fegyverzetüket cipelik. Puhán talpukra estek, és oly gyorsan, nesztelenül szóródtak szét, hogy a Nathenek testőreinek még csak pislogni sem volt idejük, már ott is voltak mindenütt.

A hercegnő jóval lassabban és körülményesebben követte őket. A matrózok csigán átvetett kötelet rögzítettek a fedélzethez, melyre kipárnázott kis ülőkosárkát kötöttek, ebben helyezkedett el óvatosan és ezer fátyla alatt kissé aggodalmaskodva a hercegnő, majd néhány szata leengedte a kis hajóra.

– Végtelen öröm számomra, hogy Eriniss városában fogadhatom, Ji-Mir hercegnő! – köszöntötte mosolyogva Siwa Garim, aztán udvariasan a kezét nyújtotta, hogy kisegítse a kosárból. – Óvatosan, nehogy elessen, szép hercegnő!

Ji-Mir az ijedtségtől dermedten lépett a hajó fekete fedélzetére. Ezer hajló nádra, egy idegen férfi megérintette a karját! Megremegett a lába, de gyorsan összeszedte magát.

– Mint ahogy fecskemadár száll a tavaszi, virágillatú széllel, úgy siettem én is napnál fényesebb nagybátyám palotájából a csatornák büszke városába, ahol ismét találkozhatok nemes származású jövendőbeli férjemmel, kinek tekintete az ég sasmadarainak éles tekintete, termete a vadon tigriseinek daliás termete. Szívemet boldog türelmetlenség feszíti, hogy meghajtsam hátam ősi családjának vénjei előtt, akik jóindulatát igaz őszinteséggel elnyerni vágyom – suttogta el a jól begyakorolt üdvözlést.

Közben Nárciszszirmot is leengedték a szaták, aki gyorsan úrnője mögé sietett, és kinyitotta felette selyem napernyőjét.

– Jöjjön, hercegnő, a kabinban már vár önre némi frissítő, és egy kis teasütemény. Ha minden rendben lesz, napnyugtára érkezünk meg a palazzóba – válaszolta könnyedén az ifjú Garim, és mutatta az irányt.

Ji-Mir tipegő léptekkel vonult be a hajó közepén álló, magasra emelt kabinba, az ajtóhoz vezető lépcső legfelső fokán még meg is torpant egy pillanatra. Szeme ijedten rebbent körbe, idegen volt számára a fekete hajó, ez a furcsán tarkára festett arcú, érthetetlen módon szemtelen férfi, a végtelen víztükör szegélyén épp csak sejthető körvonalú épületek. Az egyetlen ismerős részlet tán csak a mozdulatlan, mindenütt ott álló szaták képe volt. Az ő sziklánál biztosabb támaszai. Nem lesz semmi baj, merített erőt látványukból, majd belépett a kabinba.

A kis helyiséget a hercegnő kedvéért morin módon rendezték be aznapra, kivitték az általában bent álló asztalt és székeket, párnákat szórtak szét a földön, és vastag szőnyegekkel takarták el a falakat. Az ablakok elé is súlyos, brokát függönyök kerültek, középen pedig egy alacsony parázstartón teavíz forrt.

A hercegnő lelkét valóban megbékítette az ismerős környezet, kecses mozdulattal ült le az ifjú által ajánlott helyre. Nárciszszirom habozás nélkül mögé térdelt, legyezőre cserélte a kezében tartott napernyőt, és némán elkezdte legyezni úrnője fátylak mögé rejtett arcát.

– Remélem, kellemes útjuk volt, hercegnő – kezdett fesztelen társaságba Garim, remélve, a feladata nehezén már túl van. Ami most jön, az már gyerekjáték lesz, hisz nem több ez a hercegnő, mint egy zavart kis fruska!

– Valóban, a végtelen tenger barátsággal volt gályám iránt, és könnyű széllel ajándékozott meg engem, hogy utam veszélytelen legyen és kellemes.

– Ennek őszintén örvendek. Kér esetleg egy korty teát? – érdeklődött szolgálatkészen Siwa Garim, majd az apró biccentést beleegyezésnek véve teletöltötte az egyik porceláncsészét.

Ji-Mir pár pillanatig értetlenül meredt a felé nyújtott italra. Most húzza fel hosszú ruhaujjait, és mutassa meg a kezét a férfinak? Illendő vajon jövendőbeli férjének az unokaöccse előtt mezítelen kézfejjel mutatkoznia? Körbepillantott, de sehol sem látta a vén Inatasira asszonyt, aki olyannyira járatos volt az Alázatos Bölcsesség Könyvében, hogy egy ilyen bonyolult kérdést is gond nélkül el tudott volna dönteni.

Pillanatnyi habozását mindössze Nárciszszirom vette észre. Gyorsan átvette a teáscsészét, majd a fátylak alá nyúlva odaemelte azt úrnője szájához, hogy az ihasson belőle pár kortyot. Aztán visszatette az ezüsttálcára, és folytatta a hercegnő legyezését.

– E tea aromája valóban különlegesen finom, illata felfrissíti a lelkem és testem egyaránt. Ám fényes elmém szegletében egy apró kérdés motoszkál, melyet szeretnék feltenni, ha nem zavarom meg vele önt, hajnalarcú uram.

– Dehogy zavar, hercegnő! Azért vagyok itt, hogy minden óhaját teljesítsem – mosolyodott el Garim a nyakatekert módon elővezetett kérésen.

– Daliás termetű uram talán választ tud adni arra a kérdésre, hogy kíséretem tagjai hol késlekednek? Miért várat a sokat látott Jokara úr, akit mennyszülte nagybátyám rendelt mellém végtelen bölcsességében, hol marad a vén Inatasira asszony, aki felügyeli erkölcsömet?

– Ne aggódjon, hercegnő, a kísérete már úton van. Velünk egy időben fog megérkezni, hogy már a partraszállás pillanatában megfelelő kényelemmel fogadják.

– Tehát megérkezésünkig nem csatlakoznak hozzánk, és magasan született személyemnek hosszan egy idegen férfival kell kettesben lennie? – váltott át ijedtében morinra a hercegnő, és önkéntelenül is az arca elé emelte két kezét.

– Ne féljen, szépségében napnál ragyogóbb unokahúga a végtelen hatalmú Földre Szállt Sárkánynak! – válaszolta szintén morinul Garim, majd anyanyelvére váltott. – Hisz mi baja is eshetne itt, szép hercegnő? Odakint a Nathen Kereskedőház testőrei és az ön szatái állnak, idegen nem fenyegeti, én pedig még kevésbé. Hisz hogyan is tehetnék én bármit nagybátyám menyasszonya ellen! Sem az illem, sem a közvélemény nem találhat kivetnivalót abban, hogy kettesben vagyunk, míg palazzónkba kísérem.

Ji-Mir hosszan hallgatott, majd nagyon elszégyellte magát. Ostobán viselkedett, amiért meg fogják szidni a nevelői, ha majd elmeséli nekik. Óvatosan ölébe engedte kezét, és alázatosan lesütötte a tekintetét.

– Valóban ostobaság volt tőlem aggódni, talán a fáradtság vont felhőt tisztánlátásom elé, bölcs unokaöccse az én nagyszerű vőlegényemnek. Induljunk hát tüstént, hogy mihamarabb elérjem hajnalarcú jövendőbelim családjának fényes palotáját.

– Már régen elindultunk, szépséges hercegnő.

– Valóban? De hát nem puffog a dob, és ringása sem változott meg a hajónak.

– Ez egy nagyon jó hajó, hercegnő, mely kormányevezője súlyának megfelelő súlyú ezüstbe került – felelte visszafogott nagyképűséggel a fiatal Garim. – Dobszó nélkül is összeszokott evezősök hajtják, magas orra megtöri a hullámokat, és oly könnyedén siklik a víz felett, mint a nyári szél.

– Ez valóban csodálatos – suttogta Ji-Mir lenyűgözve.

– Igen, és gyors is ez a hajó, ha nem akadályozna minket a forgalom, alig egy óra alatt hazaérkeznénk vele. Már így is nyilván bent járunk a csatornákon – tette még hozzá, és könnyedén a súlyos brokátfüggönyök felé nyúlt, hogy kicsit félrehúzva őket megbizonyosodjon jelenlegi helyzetükről.

– Ne! – emelte meg a kezét hirtelen Ji-Mir, majd gyorsan visszafogta magát, és ismét higgadtan maga elé kulcsolta karjait. – Kérem, ne húzza el a függönyöket, mert odakint nemtelen csőcselék tolong, és ha rés nyílik az ablakok mögött, bárki megláthatja szépséges arcomat – hadarta el gyorsan a nem is oly rég hallott intelmet.

– De hercegnő, ez csacsiság! – nézett nagyot Garim. – Egy apró résen ugyan ki tudna beleselkedni, az ön arcát pedig oly vastag fátyol takarja, hogy még én sem látok belőle semmit. Nyugodtan kinézhet a csatornákra, baj abból nem származhat, a látvány pedig mindenért kárpótolja. Eriniss csodálatos város, és nem hiszem, hogy alkalma lesz még megszemlélni, mivel nagybátyám igen sűrű programot szervez önnek, ha jól tudom.

Ji-Mir aggodalmasan hallgatta végig. Vajon mit jelenthet az a szó, hogy „csacsiság”? Vajon mennyiben van igaza ennek a fiatal, ám kedves arcú, nevető szemű barbárnak, aki ellenkezni mer egy oly tekintélyes vénasszony szavával, mint Inatasira úrnő? Nem, nem tűnt helyesnek, hogy hallgasson rá!

Csak éppen alig pár pillanattal ezelőtt viselkedett nagyon ostobán, hát nem akart még egyszer hibázni, így alaposan megfontolta magában a kérdést. És a lelke mélyén lángolt a kíváncsiság. Nagyon tetszett neki az ötlet, látni a csatornák városát, amiről oly sok, hihetetlen legendát hallott már! Mi baj lehetne belőle? Miért ne követhetne el egy ilyen apró kis bűnt?

Életében először nem voltak mellette nevelői, akik megakadályozhatták volna, hogy kedve szerint cselekedjen…

– Nárciszszirom, emeld az arcom elé a legyezőt, hogy csak éppen kilássak – parancsolta hirtelen, majd az ifjú Nathen felé fordult. – Napfényarcú uram, megemelné kissé a függönyt?

Siwa Garim mosolyogva engedelmeskedett, a nehéz brokát megmozdult, apró rés nyílt eddig óvón összezárt szárnyai között. Ji-Mir hercegnő pedig előredőlt, hogy mindent lásson.

Csodálatos, kora nyári délután volt, a nap magasan ragyogott, az ég felhőtlen kéken borult a világra. Alattuk széles csatorna csillogott, de már ez sem olyan volt, mint a pavilonkert apró tavainak tiszta vize, amin át látni lehet a kavicsos feneket, az elrebbenő, színes halrajokat. Ez a víz sötét volt, és végtelen, titokzatos, fenyegető mélységet sejtetett maga alatt, míg ólmos felszínén csalókán kedves, tarka képeket ringatott. Az ég és a víz között pedig ott állt a város…

Kőépületek suhantak el mellettük, masszív, sokemeletes kőépületek, valóban égig érő tornyokkal. Semmibe nyíló ajtók, széles balkonok, erkélyek, csipkésre faragott korlátú hidak és átjárók, apró sikátorokra néző, mohos keretű ablakok, vagy éppen tágas csatornák felett feszülő, hosszú bolthajtások átláthatatlan sora. Színek kavalkádja táncolt a kövek szürkesége felett, festett szobrok álltak a falak mentén. Mindenütt tarka zászlók lebegtek, rikító kárpitok lógtak az ablakokból, fedték a balkonok korlátját.

És az emberek!

Hosszú hajuk a fehéren szőkétől a vörösön át a feketéig minden színben tündökölt, arcukat általában díszes álarc fedte, vagy esetleg tarka festés, mely fénylő napot, táncoló farkast, vagy virágzó kertet egyaránt ábrázolhatott. Ruháik szivárványragyogása pedig még ezen is túltett, selyemsálak, brokátkabátok, csipkés mellények, ezerféle szabású szoknyák és nadrágok váltakoztak, ismétlődés nélkül. Nevettek, beszélgettek, sétáltak a csatornákat kísérő kőszegélyen, a tereken és fórumokon, hajókban ülve fecsegtek, vagy fesztelenül kiabáltak rá épp feltűnő ismerőseikre, hogy pár udvarias szóval kedveskedjenek nekik.

Ji-Mir hercegnő, a Földre Szállt Sárkány unokahúga eltátotta csöpp száját, ahogy elvonult előtte Eriniss nyüzsgő városa.

Nathen Siwa Garim látszólag közömbösen, ám feszült figyelemmel leste a hercegnő minden rezdülését. Nem láthatta arcát a fátylak alatt, de mozdulatlan tartásából, mély hallgatásából lemérhette, milyen hatással van a látvány a fiatal lányra. Hosszan kivárt, majd a megfelelő pillanatban halk, behízelgő hangon megszólalt:

– És ez csak a felszín, nádszálnál karcsúbb hercegnő, mely csupán tompa tükörként igyekszik visszaadni a város való arcát. Eriniss maga az élet, a mozgás, titkok és csodák világa, ahol minden megeshet, és minden meg is esik! Nincs csodálatosabb, mint nyitott szemmel járni csatornáit, és mohó kortyokban nyelni lüktető lététnek édes nektárját.

Ji-Mir hercegnő pedig szemét le nem véve a látványról, lassan bólintott.

– Elhiszem.

Siwa Garim elégedetten elmosolyodott, aztán visszaengedte a függönyt, ám nem kezdett további társalgásba. Az út maradéka némán telt el.

XVI.

Jokara nagyúr szigorú tekintettel járta be a hétszobás lakosztályt, alaposan megszemlélve a legkisebb zugot is. Végül visszatért a legjobban védhető szobába.

– Innen vigyenek ki mindent! A hercegnő otthonról elhozott, szívének kedves holmikkal óhajtja ezt a szobát hálójának berendezni.

– De hát ez egy ablaktalan várószalon! – csodálkozott el Nathen Kirolan Natar, a palazzó testőrségének hadnagya, aki eddig szó nélkül követte a számára oly nevetséges öregurat. Méghogy két fonatba font, fehér szakáll, hát mikor volt az divat! Nem is beszélve erről a mindent betakaró, széles övvel összefogott köntösről, aminek fekete-fehér mintája leginkább egy pantomimes jelmezét juttatja az ember eszébe.

– A hercegnő hálónak fogja használni, azt a mellette lévő helyiséget pedig rendezzék be erin módon, az lesz a fogadószobája – intett Jokara nagyúr a botjával, majd tovább-bicegett. – Innen szintén vigyenek ki mindent, ez lesz a szaták szállása.

– Jó uram, a testőröknek diszkréten elhelyezett, ám a lakosztállyal szomszédos helyiségek vannak fenntartva. Miért nem foglalják el azt a hercegnő nagyrabecsült katonái?

Jokara megállt, és szíve szerint fáradtan sóhajtott volna. Végtelen súlyként nehezedett testére-lelkére az idegen épület oly erős, agresszív mentalitása. E teher alatt már az is nehézséget okozott neki, hogy megvizsgálja, biztonságosak-e ezen helyiségek, és most még ez az ifjú is nehezíti feladatát, immár másodszor mondva neki ellent. Pedig azzal köszöntötte őt, hogy szolgálatára rendelték, hogy megkönnyítse a beköltözést. Micsoda világ, ahol egy fiatalember visszabeszélhet egy vénnek! Ám nem először járt a csatornák bűzös városában, hát nem szólalt meg, csak még szélesebbre húzta mosolyát.

– Ez lesz a szaták szállása, mivel a hercegnő így kívánja. Ne hozzanak ide hát semmit, legyen teljesen üres! Ebben a helyiségben Inatasira asszony fog lakni, rendezzék be kellemesen, mellette pedig a hercegnő négy cselédje, így innen vigyenek el mindent, ami elkápráztathatja fiatal szemüket. Magam a következő helyiségbe költözöm be.

– Önnek külön lakosztályt szánt Nathen Siwa Horatio nagyúr… – jegyezte meg bátortalanul Kirolan Natar hadnagy.

– Ide fogok beköltözni, mivel a hercegnő így kívánja. Most pedig sietve cselekedjenek, mert a hercegnő türelmetlenül várja, hogy felfrissülhessen a hosszú út után.

– Értem, uram! – hajolt meg könnyedén a tiszt, és magában már azon gondolkodott, milyen remek társalgási téma lesz ez a furcsa vénember. Hölgyismerősei tágra nyílt szemmel, kacagva fogják hallgatni, hogy kiüríttette egy lakosztály zenetermét, csak azért, hogy pár cseléd beköltözhessen! Éppen csak úgy kell előadnia, mintha valamely ismerősével esett volna meg ez az eset, valamelyik másik Kereskedőházban, hisz sajnos, a titoktartás kötelezi!

– Értem uram, kívánságait negyedórán belül teljesíti a személyzet – hajolt meg ismét Kirolan Natar hadnagy, majd elsietett, hogy intézkedjen.

Jokara nagyúr utána sem nézett, mindössze kézfejével tett apró mozdulatot. A jelre a szomszéd szobából árnyékként lépett elő Nomatasin Első Tiszt, hogy meghallgassa a vén nagyúr parancsait.

– E hely éppen olyan tiszta, mint a fényesre törölt, érett alma, melynek belsejében fekete féreg rág. A hercegnő szobájának minden ajtajában álljon két-két őr, ezenfelül minden másik helyiségben álljanak ketten könnyű fegyverzetben. Különösképpen figyeljenek az ablakokra, és az erkélyekre nyíló ajtókra, azok bővizű forrásként ontják magukból a veszélyt. Most pedig járjunk körbe, megmutatom az általam felfedett titkos ajtókat és elrejtett átjárókat, amelyek előtt egy-egy őr álljon folyamatosan!

XVII.

Nathen Siwa Horatio elégedetten dőlt hátra íróasztala mögött.

– Mondom, kedves nagybátyám, a kis fruska álla leesett, szeme kétszeresére nyílt, épp csak nyála nem csorgott, mikor megmutattam neki csillogó városunkat – nevetett Garim, miközben átvette Benedictótól a borral töltött, metszett kristálypoharat.