V. E. Schwab: Gallant

Copyright © 2022 by Victoria Schwab

Hungarian translation © Ballai Mária, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

V. E. Schwab: Gallant

Greenwillow Books, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2022

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 067 3 (epub)

ISBN: 978 963 598 068 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Paul Zakris

Belív illusztrációk: Manuel Šumberac

A magyar borítót összeállította: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelő: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Azoknak, akik keresik az ajtókat,

és elég bátrak kinyitni azokat,
amelyekre rátalálnak,

olykor pedig elég merészek ahhoz is,
hogy sajátot teremtsenek.

A ház ura a kertben lévő fal mellett áll.

A fal egy komor kővonulat, közepén egy zárt vaskapuval. A kapu és a kő között keskeny rés húzódik, és ha megfelelő irányból lengedez a szellő, a nyár édes sárgadinnyeillatát és a nap távoli melegét hozza magával.

Ma este szélcsend van.

A hold sem látszik, a ház ura mégis a fényében fürdik. A fény megtörik kopott felöltője szegélyén, csillog a bőrének feszülő csontokon.

A férfi végigsimítja a falat, repedéseket keres. Érintése nyomán konok borostyánindák serkennek ki a falból, akár a tapogató ujjak, és minden résbe befurakszanak. A közelben kilazul és a földre esik egy kis kődarab, látni engedve valaki más éjszakájának vékony szeletét. A tettes, egy mezei egér átkecmereg a résen, lefut a falon, átiszkol a földet taposó csizmán. A ház ura egy kígyó kecsességét meghazudtolva fél kézzel elkapja.

A repedés felé fordítja a fejét. Tejfehér szeme a másik oldalra szegeződik. A másik kertre. A másik házra.

Az egér vergődik a kezében, de ő egyre erősebben szorítja.

– Csitt! – teremti le az üres szobák kongását idéző hangján.

A másik oldal neszeit, a madarak bársonyos csicsergését, a buja levelek között fújdogáló szelet füleli, és azt is hallja, hogy valahol a távolban egy alvó esedezik álmában.

Elmosolyodik, felveszi a földről a kilazult kődarabot, majd visszailleszti a falba, hogy ott várakozzon tovább, akár egy titok.

Ujjai szorításában már nem fészkelődik az egér.

Amikor kinyitja tenyerét, hamu, üszök és a magvaknál alig nagyobb fehér fogak vannak benne.

A meddő talajra szórja az egészet, és azon tűnődik, mi fog kinőni belőle.

Első rész
AZ ISKOLA

Első fejezet

Esőcseppek dobolnak a kerti fészer tetején.

Kerti fészernek hívják, de a Merilance-nek nincs kertje, és az építményt sem lehet igazán fészernek nevezni. Az egyik oldala megereszkedett, akár egy hervadó virág. Olcsó fémlemezekből és penészes fából tákolták össze. A padlón szerszámok hevernek szanaszét a törött agyagcserepek darabkáinak és a lopott cigaretták csikkjeinek társaságában. Olivia Prior a romhalmaz közepén ácsorog a rozsdás sötétségben, és azt kívánja, bár felüvölthetne.

Azt kívánja, bár zajjá változtathatná a kezén vöröslő friss heget, és feldönthetné a fészert, mint a konyhában a fazekat, amely megégette a bőrét. Szeretné megütni a falat, mint ahogy Clarát is, amiért bekapcsolva hagyta a tűzhelyet, és kuncogni merészelt, amikor ő levegő után kapkodva elhajította a fazekat. Olivia egyszerre tapasztalta meg a fehéren izzó fájdalmat és a vörösen izzó dühöt, a szakács méregbe gurult az odalett burgonyapüré miatt, Clara pedig elbiggyesztett szájjal mentegetőzött, hogy annyira mégsem fájhatott, hiszen Olivia fel sem szisszent.

Olivia ott helyben a másik lány nyakára tapasztotta volna a kezét, ha nem égette volna meg a tenyerét, ha a szakács nem vonszolta volna el onnan, és ha ezzel többet nyert volna a röpke elégtételnél és egy hét büntetésnél. Ezért a második legjobb lehetőséghez folyamodott: kiviharzott a dohos sírboltból, és ügyet sem vetett a szakács üvöltözésére.

Most a kerti fészerben húzza meg magát, és azt kívánja, bár olyan hangos lehetne, mint az alacsony bádogtetőn kopogó eső, bár felkaphatná az egyik használaton kívüli ásót, hogy a vékony fémfalakhoz csapja, csak hogy hallja a csörömpölést. De azt meghallanák, és a zajt követve megtalálnák ezen a szűkös és elorozott helyen, és akkor nem lenne hova mennie, hova menekülnie a lányok elől, a nevelők elől, az iskola elől.

Visszafojtja a lélegzetét, és a fészer hűs fémfalára tapasztja megégetett kezét abban a reményben, hogy ezzel csillapíthatja a fájdalmat.

A fészer létezése nem titok.

Az iskola mögött áll a murvás felhajtón túl, a birtok hátsó részén. Az évek során néhány lány már megpróbálta kisajátítani magának, hogy tudjon hol cigarettázni, inni vagy csókolózni, de az első alkalom után soha senki nem tért vissza. Arra panaszkodtak, borsódzott a hátuk a helytől. Odabent nedves a talaj, sok a pókháló, és van még valami más is, valamilyen kísérteties érzés, ami úrrá lett rajtuk, és amitől kirázta őket a hideg, bár nem tudják, miért.

Olivia viszont tudja.

Az a halott valami tehet róla a sarokban.

Vagyis ami maradt belőle. Nem szellem, nem igazán az, csak egy darabka rongy, pár fog és a sötétségben lebegő, álmos szemgolyó. Olivia látja a szeme sarkából. Úgy mozog, mint egy ezüstös pikkelyke, és ha a lány ránéz, minden egyes alkalommal azonnal eltűnik. De ha Olivia rezzenéstelen marad, és maga elé mered, néha arc kerekedik a szemgolyó köré. Aztán az arc közelebb kúszik hozzá, rápislog, elmosolyodik és felsóhajt, súlytalanul, akár egy árnyék.

Természetesen Olivia már sokszor elgondolkozott azon, ki lehetett, amikor még csontja és bőre is volt. A szeme magasabban lebeg a sajátjánál, és Olivia egy alkalommal egy főkötő szélét, egy szoknya foszladozó szegélyét is megpillantotta, ezért arra gondolt, talán egy nevelő volt valaha. Nem mintha számítana. Most már csak egy ghúl, aki a háta mögött ólálkodik.

Menj innen! – gondolja, és talán a ghúl hallja a lány gondolatait, mert összerezzen, és visszahúzódik a sötétségbe, így Olivia egyedül marad a nyomasztó kis fészerben.

A falnak dől.

Kisebb korában szeretett úgy tenni, mintha ez lenne az otthona, nem pedig a Merilance. Mintha az anyja és az apja épp most ment volna el és bízta volna rá a takarítást. Mintha természetesen vissza akartak volna jönni.

Amint a ház készen áll.

Régebben Olivia letörölgette a port, leszedte a pókhálókat, egy halomba hordta a cserépdarabokat, és rendet rakott a polcokon. Akármennyire is igyekezett, a kis fészer soha nem lett elég tiszta ahhoz, hogy a szülei visszatérjenek.

Az otthonunkat magunk választjuk. Ez a négy szó magában árválkodik az anyja naplójának egyik oldalán, olyan sok fehérséggel körülvéve, hogy már-már rejtvénynek tűnik. Igazából minden, amit az anyja írt, rejtvénynek tűnik, és mintha megfejtésre várna.

Mostanra csillapodott az eső, már nem zörömböl, csak időnként dobol pár unott ütemet. Olivia felsóhajt, és kimegy a fészerből.

Odakint minden szürke.

A szürke nappal kezd beleolvadni a szürke estébe, gyér, szürke fény nyaldossa a szürke, kavicsos ösvényt, amely körülveszi a Merilance Leányiskola szürke falait.

Az iskola szó hallatán mindenkinek sorba rendezett faasztalok és karistoló ceruzák jutnak eszébe. A tanulás. A lányok valóban tanulnak, de csak felületesen, a gyakorlatban használható dolgokra összpontosítva. Arra, hogyan kell tisztán tartani a tűzhelyet. Hogyan kell cipót gyúrni. Hogyan kell ruhát foldozni. Hogyan lehet létezni egy olyan világban, amelyik nem akarja őket. Hogyan lehet szellemnek lenni valaki más otthonában.

Hiába nevezi magát iskolának a Merilance, valójában az ifjú, vad és szerencsétlen lányok menhelye. Az árváké és a kitaszítottaké. Az unalmas, szürke épület úgy meredezik ki a földből, akár egy sírkő. Nem parkok vagy zöld dombok veszik körbe, hanem a város szélére száműzött többi épület szikár és megereszkedett arca. Nem húzódik körülötte fal, nincs vaskapuja, csak egy üres boltíve, amely mintha azt üzenné: Nyugodtan távozhatsz, ha van hová menned. De ha elmész – és időnként néhány lány elmegy –, ne gyere vissza! Évente egyszer, néha többször akad egy szerencsétlen, aki az ajtón dörömbölve kéri, hogy engedjék visszatérni, és a lányok az ehhez hasonló esetekből tanulják meg, hogy szép és jó örömteli életről és szerető otthonról álmodozni, de még egy intézet gyászos sírkőre emlékeztető falai is jobbak az utcánál.

Ennek ellenére Olivia néha kísértésbe esik.

Alkalomadtán a boltívre néz, amely szájként ásítozik a murva peremén, és arra gondol: mi lenne, ha, arra gondol: megtehetném, arra gondol: egy nap meg is fogom.

Egyik este be fog törni a nevelők szobájába, összeszedi, amit csak tud, és elmegy. Csavargónak, vonatrablónak, besurranó tolvajnak vagy szélhámosnak áll, mint a férfiak azokban az olcsó ponyvákban, amelyekből Charlotte látszólag soha nem tud kifogyni, és amelyeket egy fiútól kap ajándékba, akivel minden héten találkozik a kavicsos ösvény végén. Olivia ezernyi különböző jövőt lát maga előtt, de minden este ugyanabban a keskeny ágyban találja magát a zsúfolt szobában, egy olyan házban, amely nem az otthona, és soha nem is lesz az. És minden reggel ugyanitt ébred fel.

Visszabotorkál az udvaron, cipője csúszkál a murván, állhatatosan ontja magából a sh-eket. A földre szegezi a tekintetét, színeket keres. Olykor-olykor, egy kiadós eső után néhány zöld penge tör utat magának a kavicsok között, vagy egy makacs mohafolt telepszik rá egy macskakőre, de ezek a dacos színek soha nem maradnak ott sokáig. Olivia csak az igazgatónő irodájában láthat virágokat, de azok sem igaziak, kifakult selyemszirmaikat már rég beszürkítette a por.

Ennek ellenére amikor az iskolát megkerülve a résnyire nyitva hagyott oldalajtó felé igyekszik, szemet szúr neki egy sárga folt, a kövek közül kitüremkedő kis gyomnövény virága. Ügyet sem vetve a bőrébe fúródó kavicsokról, letérdel, és hüvelykujjával óvatosan végigsimítja az apró virágot. Már épp leszakítaná, amikor cipők csörtetése és szoknyák ismerős, sóhajtozó suhogása üti meg a fülét, amiből tudja, hogy egy nevelőnő közeledik felé.

A nevelőnők mind ugyanúgy néznek ki, ruhájuk hajdanán fehér, övük pedig fekete volt. De nem mind egyforma. Jessamine az alig észrevehető és szigorú mosolya miatt olyan, mintha citromot szopogatna. Bethnek mélyen ülő, táskás szeme van. Lara hangja olyan magas, mint a sípoló teáskanna.

És ott van még Agatha is.

– Olivia Prior! – kiáltja el magát öblös hangon Agatha. – Mit művelsz itt? – dohogja levegőt sem véve.

Olivia a magasba emeli a kezét, holott tudja, hogy hasztalan. Korábban az egyik nevelő, Sarah megtanította jelelni, ami hasznosnak is bizonyult addig, amíg a nő az intézetben dolgozott, de amikor elment, senki sem vette a fáradságot arra, hogy az elődje nyomdokába lépve elsajátítsa ezt a tudást.

Most teljesen mindegy, mit mond Olivia. Senki sem tudja, hogy hallja meg, amit mondani akar.

Agatha mereven bámul rá, miközben Olivia közölni próbálja vele, hogy épp a szökését tervezgeti, de csak a mondandója feléig jut, mert a nevelőnő türelmetlenül leinti.

– Hol – a – táblád? – kérdezi hangosan és tagoltan, mintha Olivia hallássérült lenne.

Nem az. Ami pedig a táblát illeti, az a pincében van a befőttesüvegek mögött, mióta átadták neki egy kis kötéllel együtt, hogy a nyakába tudja akasztani.

– Nos? – firtatja a nevelőnő.

Olivia a fejét ingatva kiválasztja a legegyszerűbb jelet az esőre, és megismétli párszor a mozdulatot, hogy a nevelőnek esélye legyen megérteni őt, de Agatha csak legyint, megragadja a csuklóját, és bevonszolja az épületbe.

– A konyhában lett volna a helyed – veti a szemére a nevelő, miközben végigvonul vele a folyosón. – Nem segítettél elkészíteni a vacsorát.

Valamilyen csoda folytán mégis elkészült – gondolja Olivia, mert érzi a feléjük áramló illatokat.

Elérik az ebédlőt, ahol egymásra halmozódik a lányok magas hangja, de a nevelőnő az ajtó mellett elhaladva továbbtaszigálja Oliviát.

– Hozzájárulás nélkül részesedés sincs – jelenti ki, mintha ez lenne a Merilance mottója, és nem épp most találta volna ki.

Kurtán bólint, elégedettségére szolgál, ahogy kiejti a szavakat. Olivia szinte látja maga előtt, ahogy ráhímezi őket egy párnára.

Megérkeznek a hálóteremhez, ahol két tucat ágy sorakozik egymás mellett keskenyen és fehéren, mint a gyufaszálak, és mind üres. Két tucat kis polc van felettük.

– Ágyba! – parancsol rá Agatha a lányra, holott még be sem sötétedett. – Használd ki ezt az időt arra, hogy elgondolkozol azon, mit jelent merilance-esnek lenni – teszi hozzá.

Olivia szívesebben tenne bármi mást, de bólint, és nagyon igyekszik magát bűnbánónak mutatni. Még pukedlizik is egyet, és leszegi a fejét, de csak azért, hogy a nevelőnő ne lássa meg az arcán a halvány, dacos mosolyt. Hadd higgye a vén boszorkány, hogy sajnálja a dolgot.

Az emberek sok mindent feltételeznek Oliviáról.

A legtöbb feltételezés téves.

A nevelőnő elcsoszog, kétségkívül nem akar lemaradni a vacsoráról. Olivia belép a hálóterembe, elidőzik az első ágy lábánál, hallgatja a távolodó szoknya suhogását. Amint Agatha elmegy, visszamerészkedik a folyosóra, és a sarkon befordulva a nevelők lakrésze felé veszi az irányt.

Mindegyik nevelőnőnek saját szobája van. Az ajtót kulcsra zárják, de a zár régi és kezdetleges, a kulcs fogai pedig alig többek pár egyszerű kidudorodásnál.

Olivia előhúz a zsebéből egy vastagabb drótot, és felidézi magában Agatha kulcsának formáját, a nyomtatott E betűre emlékeztető fogakat. Elbabrál egy ideig a zárral, de aztán kattanást hall, és kinyílik az ajtó. Egy rendezett kis szoba tárul elő tele olyan párnákkal, amelyekre rövid jelmondatok vannak hímezve.

Az Úr kegyelméből vagyok itt.

Mindennek van helye, és minden a helyén van.

Rendes ház, nyugodt lélek.

Olivia az ágyat megkerülve végigsimítja a kezét a szavakon.

Egy kis tükör áll az ablakpárkányon, és amikor elhalad mellette, megakad a szeme a róla visszaköszönő szénfekete hajon és a fehér arcon. Megriad. De csak a saját tükörképét látja. Sápadt. Színtelen. A Merilance szelleme. Így hívja a többi lány. Hangjuk remeg, ami Olivia füle számára kellemes, mert félelemről árulkodik. Olivia megnézi magát a tükörben, és elmosolyodik.

Letérdel az Agatha ágya melletti kőrisfa szekrény elé. A nevelőnőknek is vannak gyarlóságaik. Lara cigarettázik, Jessamine citromos cukorkával tömi magát, Beth olcsó ponyvákat olvas. Agatha? Nos, neki több gyarlósága is van. Egy üveg brandy bújik meg a szekrénye legfelső fiókjában, alatta pedig egy doboz cukormázzal bevont keksz lapul egy papírzacskónyi mandarin mellett, amelyek olyan fényesek, akár az apró naplementék. Olivia magához vesz három cukormázas kekszet és egy gyümölcsöt, majd némán kihátrál a szobából, és visszamegy az üres hálóba, hogy elfogyassza a nagyszerű vacsorát.

Második fejezet

Olivia kipakolja a zsákmányt a keskeny ágyra.

A kekszet gyorsan megeszi, de a mandarinnal hosszan elbíbelődik, úgy hámozza meg, hogy egyszerre tudja leszedni a héját. A napfényszínű spirál mögött feltárulnak a mosolygó gerezdek. Az egész szobát be fogja tölteni a lopott gyümölcs illata, de őt nem érdekli. A mandarinnak olyan íze van, mint a tavasznak, mint a meztelen lábnak a füves mezőn, mint egy meleg és zöld helynek.

Az ágy a szoba végében helyezkedik el, ezért Olivia evés közben a falnak tud dőlni, ami jó, mert így szemmel tudja tartani az ajtót. És a Clara ágyán ülő halott valamit.

Ez a ghúl más, kisebb a fészerben látottnál. Bütykös a térde és a könyöke, nem pislog, és egyik kezével sután befont haját húzogatja, miközben Oliviát figyeli. Van valami kislányos a mozdulataiban. Abban, ahogy elbiggyeszti a száját, oldalra biccenti a fejét, és szelíden, hangtalanul Olivia fülébe suttog, amikor aludni próbálna. Ilyenkor a szavai alig többek a lány arcát perzselő levegőnél.

Olivia ellenségesen méregeti, amíg szerte nem foszlik.

Ez a ghúlok esetében mindig beválik.

Azt akarják, hogy rájuk nézzenek az emberek, de nem tudják elviselni, ha tényleg látják őket.

Olivia azzal vigasztalja magát, hogy a ghúlok legalább nem tudják megérinteni. Egyszer annyira ingerült lett, hogy rá akart csapni az egyikre, de a keze áthatolt rajta. Még kísérteties hideget sem érzett, semminek sem csapta meg a lehelete. Ettől jobban érezte magát, mert rájött, hogy a ghúlok nem elég valósak, nincsenek jelen eléggé ahhoz, hogy többre legyenek képesek a mosolygásnál, a homlokráncolásnál vagy a duzzogásnál.

Az ajtón túl átalakulnak a hangok.

Olivia hallja, hogy a folyosó végén véget ér a vacsora, hallja a mozgolódást, a karistolást, az igazgatónő botjának koppanását. Az igazgatónő feláll, hogy megtartsa szokásos esti szentbeszédét a tisztaságról vagy talán a jóságról, esetleg a szerénységről. Agatha minden bizonnyal most is inni fogja a szavait, és talán még rá is hímezi őket a párnáira.

A hálóteremben csikorgásként és zörgésként csapódnak le a hangok, és Olivia arra gondol, ez is az Úr kegyelméből van így. Lesepri az ágyáról a morzsákat, a párnája alá dugja a narancssárga héj fényes szalagját, hogy ott ontsa tovább magából az édes illatot, majd a polcán lévő csecsebecsék felé nyújtja a kezét.

Minden ágy mellett van egy polc, és mindenki mást tart rajta. Van, aki babát, amely vagy adományként érkezett az intézetbe, vagy a tulajdonosa maga készítette. Van, aki olyan könyvet, amelyet szeret olvasgatni. Van, aki hímzőkeretre rögzített kézimunkát. Olivia polcán rajzfüzetek sorakoznak egy befőttesüvegnyi rövid, de hegyes ceruza mellett. (A lány ígéretes művész, és bár a Merilance nevelői nem karolják fel a tehetségét, nem is hanyagolják el.) De Olivia ma este nem a rajzfüzetekért nyúl, hanem a polc végén heverő zöld naplóért.

Az anyja naplójáért.

Az anyja örök rejtély maradt, egy körvonallal határolt üres tér, amely eléggé kivehető ahhoz, hogy jelezni tudja a hiányt. Olivia óvatosan a kezébe veszi a naplót, és végigsimítja a borítóját, amely megkopott az évek során. Ez áll legközelebb ahhoz, milyen lenne, ha emlékezne a Merilance előtti életére. Kétéves kora előtt érkezett ebbe a gyászos kősírba maszatos arccal, ruhája szegélyén apró vadvirágokkal. Később elmondták neki, hogy mielőtt megtalálták, valószínűleg órákig a lépcsőn ücsöröghetett, mert nem sírt. Olivia nem emlékszik erre. Semmire sem emlékszik azelőttről. Nem tudja felidézni az anyja hangját, ami pedig az apját illeti, csak azt tudja, hogy soha nem találkozott vele. Az apja meghalt, mielőtt ő megszületett volna, amit az anyja szavaiból következtetett ki.

A napló furcsa iromány.

Olivia minden részletét az emlékezetébe véste a borító zöld árnyalatától az elejére írt elegáns G-n át – éveken át találgatta, mit jelenthet: Georgina, Genevieve, esetleg Gabrielle? – az alatta lévő két vonalig, amelyet nem beleütöttek vagy belekarcoltak, hanem belevájtak, és ezek a tökéletesen párhuzamos rovátkák a borító egyik szélétől a másikig futnak. Olivia pontosan ismeri a furcsa tintavirágokat, amelyek egész oldalakat elfoglalnak, fel tudja idézni az anyja kézírását, a hosszú és máskor csak pár szóból álló bejegyzéseket, amelyek között akad pár érthető, míg a többi repedezett és törött, de mindet valakinek címezték.

Amikor Olivia kicsi volt, azt hitte, neki szól az írás, hogy az anyja ennyi idő elteltével is üzen neki, hogy a kezét nyújtja felé a lapokról.

Ha ezt olvasod, azt jelenti, hogy biztonságban vagyok.

Tegnap este rólad álmodtam.

Emlékszel, amikor…

De végül Olivia rájött, hogy a megszólított személy valaki más: az apja.

És bár az apja soha nem felel, az anyja ugyanúgy ír tovább, mintha lenne kinek. A bejegyzései tele vannak a kapcsolatukat jellemző furcsa, fátyolos kifejezésekkel, kalitkába zárt madarakkal és csillagtalan égboltokkal. Ír a férfi jóságáról, a saját szerelméről és félelmeiről, majd végül Oliviáról. A lányukról.

De az anyja egy idő után kezdi elveszíteni a kapcsolatot a valósággal, árnyakról ír, amelyek ujjként furakodnak át a sötétségen, hangokról, amelyeket magával sodor a szél, és amelyek hazahívják őt. Kecses betűi nem sokkal később bukdácsolni kezdenek, majd levetik magukat a téboly sziklájáról.

Hogy mi volt az a szikla? Az az este, amikor Olivia apja meghalt.

Megbetegedett. Az anyja arról írt, mintha a saját hasa kerekedésével egy időben egyre jobban összezsugorodott volna a szerelme. Pár héttel Olivia születése előtt valamilyen sorvasztó kórság elrabolta őt az élők közül. És amikor meghalt, Olivia anyja teljesen magába roskadt. Összetört. A szavai szaggatottak lettek, az írása szétesett.

Sajnálom hogy szabad akartam lenni sajnálom hogy kinyitottam az ajtót sajnálom hogy nem vagy itt és ők figyelnek ő figyel vissza akar téged kapni de te már nem vagy engem akar de én nem megyek Oliviát akarja de nekem csak ő maradt belőled és belőlem ő a minden ő a minden haza akarok menni

Olivia nem szeret ezeken a lapokon merengeni. Ennek egyrészt az az oka, hogy a szavak egy eszét vesztett nő összefüggéstelen gondolatait tükrözik. Másrészt pedig ilyenkor kénytelen elgondolkozni azon, hogy ez az a fajta téboly-e, amely az ő vérében is ott lappanghat. Vajon ott szunnyad-e benne is, az ébredést várva?

Az írás egy ponton megszakad, tátongó üresség veszi át a helyét, majd a napló vége felé van még egy utolsó bejegyzés. Egy levél, amely nem az élő vagy halott apának szól, hanem neki.

Olivia, Olivia, Olivia, írja az anyja. A név kigombolyodik a lapon, és a lány tekintete végigsuhan a tintafoltos papíron, az összegabalyodott szavakat követi ujjaival. Vonalakkal van áthúzva a magára hagyott szöveg, jelezve, hogy az anya próbálta átküzdeni magát a gondolatai rengetegén.

Valami megvillan Olivia látóterének peremén. A ghúl most közelebb van hozzá, félénken pislog rá Clara párnájának halma fölött. Oldalra biccenti a fejét, mintha hallgatózna, és Olivia is ezt teszi. Hallja, hogy jönnek a többiek. Becsukja a naplót.

Pár másodperccel később kitárul az ajtó, és beözönlenek a lányok a hálóba.

Csicseregve és csilingelve oszlanak szét a szobában. A kisebbek Oliviára pillantanak, és összesúgnak, de amint Olivia visszanéz rájuk, eliszkolnak, akár a bogarak, és az ágyukhoz menekülnek. Az idősebbek rá sem néznek. Úgy tesznek, mintha nem lenne ott, de ő tudja az igazat: félnek tőle. Gondoskodott arról, hogy így legyen.

Tízéves korában kimutatta a foga fehérjét.

Tízéves volt, amikor a folyosón végigmenve valaki más szájából hallotta meg az anyja szavait.

Az álmok okozzák majd a vesztemet. Amikor álmodom, tudom, hogy fel kell ébrednem. De amikor ébren vagyok, folyton az álmokra gondolok.

A hálóteremhez érve Olivia látta, hogy az ezüstszőke hajú Anabelle hetykén ül az ágyán, és pár vihogó lánynak olvas fel a naplóból.

Álmomban mindig elveszítelek. Az ébren töltött időben pedig már elvesztettelek.

A szavak hamisan csengtek Anabelle magas hangján, és Oliviának cseppet sem tetszett, hogy a lány kendőzetlenül mások elé tárja az anyja tébolyultságát. Odament, és megpróbálta visszaszerezni a naplót, de Anabelle arrébb ugrott, és megátalkodottan vigyorgott rá.

– Ha vissza akarod kapni – közölte magasba emelve a naplót –, csak kérned kell.

Olivia torka összeszorult. Kinyílt a szája, de semmilyen hang nem jött ki rajta, csak egy kis levegő, egy dühös lehelet.

Anabelle nevetve nyugtázta a némaságát. Aztán Olivia rávetette magát. Már épp megérintette a naplót, amikor két lány visszarántotta.

– Nem, nem, nem – incselkedett vele Anabelle az ujját rázva. – Kérned kell – ismételte meg közelebb oldalogva. – Nem muszáj kiabálnod.

Anabelle közelebb hajolt hozzá, mintha Olivia képes lett volna suttogni, mintha ajkai meg tudták volna formálni és szabadon tudták volna engedni a kérlek szót, de csak összekoccant a foga.

– Ennek meg mi baja? – kérdezte Lucy fintorogva.

Baj.

A szó hallatán Olivia összeráncolta a homlokát. Az előző évben betört a gyengélkedőre, átlapozta az anatómiai atlaszt, megkereste az emberi szájat és a nyakat ábrázoló rajzokat, mindegyiket lemásolta, majd aznap éjjel felült az ágyában, végigtapogatta a nyakát, és próbálta megkeresni a némasága forrását, próbált rájönni, pontosan mi hiányzik belőle.

– Gyerünk! – ingerelte Anabelle a magasban tartva a naplót.

Amikor Olivia továbbra sem szólalt meg, Anabelle kinyitotta a naplót, amely nem az övé volt, láthatóvá tette a szavakat, amelyeket nem hozzá intéztek, megérintette a papírt, amely nem hozzá tartozott, és elkezdte kitépni a lapokat.

Az a hang, a papír szakadása volt a leghangosabb zaj a világon. Olivia kiszabadította magát a többiek szorításából, Anabelle-re vetette magát, és rákulcsolta az ujjait a nyakára. Anabelle kiabálni próbált, de Olivia addig szorongatta, hogy már semmilyen hang nem jött ki a torkán, és levegőt sem kapott. Aztán megjelentek a nevelőnők, és szétválasztották őket.

Anabelle zokogott, Olivia ellenségesen meredt maga elé, és aznap este mindkettejüknek vacsora nélkül kellett ágyba menni.

– Csak szórakoztunk kicsit – mentegetőzött sértődötten az Oliviát lefogó lány, majd az ágyára rogyott.

Olivia némán és nagy gonddal illesztette vissza a kitépett lapokat az anyja naplójába, és folyamatosan arra gondolt, milyen érzés töltötte el Anabelle nyakát szorongatva. Az anatómiai atlasznak köszönhetően pontosan tudta, hol kell a nyakára tapasztania a kezét.

Most ujjai végigszaladnak a napló szélén. A kitépett lapok kitüremkednek a többi közül. Olivia sötét szeme felvillan, miközben a vacsoráról érkező lányokat nézi.

Ágyát egy vizesárok veszi körbe. Legalábbis így érzi. Egy láthatatlan patak folyik előtte, amelyet senki sem lép át, így a fekhelye kastéllyá, erőddé lényegül.

A kisebbek azt gondolják, el van átkozva.

A nagyobbak vadnak hiszik.

Őt nem érdekli, csak hagyják békén.

Anabelle utolsóként lép a terembe.

Világos szeme Olivia ágyára szegeződik, és egyik kezével megérinti ezüstszőke hajfonatát. Olivia érzi, hogy mosolyra húzódik a szája.

Aznap este, miután a kitépett lapok visszakerültek a könyvbe, miután eloltották a lámpákat és a Merilance lányai álomba merültek, Olivia felkelt az ágyból. Kilopódzott a konyhába, keresett egy üres befőttesüveget, és lement a pincébe, amelynek a levegője valahogy mindig egyszerre dohos és száraz. Egy-két órába telt, mire teljesen meg tudta tölteni az üveget bogarakkal, pókokkal és pár pikkelykével. Kikotort egy marék hamut az igazgatónő kandallójából, hogy a bogarak nyomot tudjanak hagyni, majd visszaosont a hálóterembe, Anabelle feje fölé tartotta az üveget, és kinyitotta.

Az ellensége sikoltozva ébredt fel.

Olivia az ágyáról nézte végig, ahogy Anabelle a lepedőt rángatva a padlóra zuhan. Az összes lány sikoltozni kezdett, mire a nevelőnők is berontottak a terembe. Épp akkor mászott ki Anabelle fonott hajából egy pikkelyke. Nem messze tőle egy ghúl is végignézte a jelenetet, hullámzott a válla a néma kuncogástól, és amikor a zokogó Anabelle-t kivitték a szobából, a ghúl a félig körvonalazott szája elé emelte csontos mutatóujját, mintha megesküdne arra, hogy megőrzi a titkot. De Olivia nem szerette volna titokban tartani a tettét. Azt akarta, hogy Anabelle pontosan tudja, ki a felelős ezért a rémségért. Azt akarta, hogy Anabelle tisztában legyen azzal, ki miatt ébredt sikoltozva.

A reggelinél Anabelle-nek már rövid volt a haja. Egyenesen Oliviára nézett, Olivia pedig visszabámult rá.

Rajta! – gondolta farkasszemet nézve a másik lánnyal. Mondj valamit!

Anabelle semmit sem mondott.

És soha többet nem nyúlt a naplóhoz.

Az azóta eltelt években Anabelle ezüstszőke haja már rég visszanőtt, de még így is minden egyes alkalommal megérinti, amikor meglátja Oliviát. Ugyanaz a késztetés lesz úrrá rajta, mint azokon, akik a misén keresztet vetnek vagy letérdepelnek.

Olivia ilyenkor mindig elmosolyodik.

– Ágyba! – parancsol rájuk egy nevelőnő, mindegy is, melyik.

Nem sokkal később kihunynak a fények, és a szobára rezzenéstelen csend telepedik. Olivia bemászik a szúrós takaró alá, összekucorodik, hátát a falhoz nyomja, a mellkasához öleli a naplót, és becsukja a szemét, hogy ne lássa a ghúlt, a többi lányt és a Merilance világát.

Olivia, Olivia, Olivia

A hajadba suttogom a nevet, hogy emlékezz rá, fogsz rá emlékezni?

Nem tudom, nem tudok Azt mondják, az elengedésbe szeretet vegyül, de én csak veszteséget érzek. A szívem hamuvá porladt, és tudtad, hogy a hamu mindaddig megőrzi formáját, amíg hozzá nem érnek Nem akarlak elhagyni, de már nem bízom magamban, nincs idő, nincs idő, nincs idő arra, hogy

Sajnálom, de nem tudom, mit tehetnék Olivia, Olivia, Olivia. Ne feledd: az árnyak nem tudnak megérinteni nem valóságosak, az álmok csak álmok nem árthatnak neked, és mindaddig biztonságban leszel, amíg távol maradsz Gallanttól

Harmadik fejezet

Oliviát élve eltemették.

Legalábbis így érzi. A rettentően fülledt konyhát kőfalak határolják, és az épület bélrendszerében található, ahol a levegő a fazekakból kiáramló gőzzel telítődik. Amikor Olivia kénytelen itt robotolni, mindig az a benyomása támad, mintha egy sírboltban lenne. Ezt sem bánná annyira, ha nem lenne társasága.

Lent, a konyhában nincsenek ghúlok, más lányok viszont mindig akadnak. Csevegnek és fecsegnek, zajjal töltik meg a helyiséget csak azért, mert megtehetik. Az egyik egy hercegről és egy palotáról mesél. A másik a görcsölő hasa miatt nyavalyog, a harmadik a konyhapulton ül, és a lábát lóbálja, mintha semmi dolga nem lenne.

Olivia próbálja figyelmen kívül hagyni őket, és inkább a burgonyával teli tállal foglalatoskodik, tenyerében tompán fénylik a hámozókés. Munka közben a kezét tanulmányozza, amelyet csontosnak, csúfnak, de erősnek lát. Bár a keze tud beszélni, az iskolából csak páran hajlandók odafigyelni arra, amit mondani akar. A keze tud írni, rajzolni, és tökéletesen egyenes vonalban hímezni. A keze magabiztosan hámozza a burgonya héját.

Van egy kis sebhely a mutató- és a hüvelykujja között, de az a dolog már régen történt, és az ő hibája volt. Amikor a többi lány megsérül, mind kiad valamilyen hangot. Némelyik élesen felkiált, a másik hosszasan jajveszékel. Amikor Lucy egyszer megpróbált egyik ágyról átugrani a másikra, de nem sikerült neki, és eltörte a lábát, valósággal üvöltözött. És egy alkalommal Olivia szinte szórakozottan elmerengett azon, hogy a hangja nem valamilyen láthatatlan határ másik oldalán lakozik-e, és hogy a fájdalom elő tudná-e csalogatni.

A kés éles volt. A vágás mély. A belőle kiömlő vér ráfolyt a konyhapultra. Olivia karjában és tüdejében felsikoltott a forró fájdalom, de egy kis lihegésen kívül semmi sem hagyta el a száját, az is inkább űr, semmint hang volt.

Amikor Clara meglátta a vért, magas hangon, undorodva felvisított, Amelia pedig odahívta a nevelőnőket, akik természetesen azt hitték, baleset történt. Esetlennek bélyegezték Oliviát, ejnyéztek, cöcögtek, a többi lány pedig pusmogott. Úgy tűnt, mindenkiből özönlenek a hangok. Oliviát kivéve.

Ő is fel akart kiáltani, de nem fájdalmában, hanem kétségbeesésében és ingerültségében, amiért annyi zaj gyülemlett fel benne, mégsem tudta kiengedni. Jobb híján belerúgott pár fazékba, hogy legalább azokat hallja csörömpölni.

A konyha túlsó végében már a szerelemről beszélnek a lányok.

Úgy suttognak, mintha valamilyen titkot vagy lopott édességet tartogatnának a tenyerükben vagy a szájukban. Mintha csak a szerelem hiányozna az életükből. Mintha átkot szórtak volna rájuk, és csak a szerelem szabadíthatná fel őket. Olivia ennek semmi értelmét nem látja: a szerelem sem a betegségtől, sem a haláltól nem mentette meg az apját. Mint ahogy az anyját sem a tébolytól és a veszteségtől.

A lányok a szerelem szót használják, de azt a vágyat értik alatta, hogy az intézmény falain kívül legyen rájuk szükség. Arra várnak, hogy az intézet mellett ténfergő fiúk egyike megmentse őket, és a kinti világban folytatódjon az életük.

Olivia a szemét forgatva hallgatja a csecsebecsékről, ígéretekről, jövőbeli tervekről szóló beszámolókat.

– Hogyan is érthetnéd, miről beszélünk? – vicsorog rá Rebecca, amikor elkapja a pillantását. Karcsú lány, a szeme túl kicsi és túlságosan közel ülő. Olivia már többször is megörökítette menyétként. – Kinek kellenél?

Rebecca nem tud arról a fiúról, akivel Olivia tavasszal találkozott, amikor épp kijött a fészerből. Egymásra néztek, és a fiú elmosolyodott.

– Van kedved beszélgetni? – érdeklődött.

Erre Olivia összeráncolta a homlokát, és visszavonult az intézetbe. De másnap megint ott volt a fiú, egy sárga virággal a kezében.

– Neked – mondta.

Olivia jobban vágyott a virágra, mint a fiú figyelmére, de még ekkor is húzódozott. Közelről olyan volt a haja, mint a fénylő réz. Közelről koromszagot árasztott. Közelről Olivia szemügyre vehette a szempilláit és a száját, akár az alanyát tanulmányozó művész.

Amikor a fiú megcsókolta, Olivia azt hitte, ugyanazt fogja érezni, amit az anyja az apja iránt, amikor megismerkedtek egymással, amikor a szikra lángra kapott és felemésztette az egész világukat. De csak a fiú kezét érezte a derekán. A száját a száján. Kongó bánatot.

– Akarod? – kérdezte a fiú, és kezével a bordáit cirógatta.

Olivia akarta akarni és érezni, amit a többi lány.

De erre nem került sor. Ezt leszámítva nagyon sok minden mást akar. Akar egy olyan ágyat, amelyik nem nyikorog. Egy szobát Anabelle-ek, nevelőnők és ghúlok nélkül. Egy ablakot, mögötte füves mezőt és olyan levegőt, aminek nincs koromíze. Akar egy apát, aki nem hal meg, és egy anyát, aki nem hagyja el, és egy jövőt a Merilance falain túl.

Ezt mind akarja, és már elég régóta az intézetben van ahhoz, hogy tudja, nem számít, ő mit akar – csak úgy juthat ki innen, ha valaki más pont őt akarja.

Ezt már régebben is tudta, mégis eltolta magától a fiút.

És amikor Olivia legközelebb látta őt az udvaron, a fiú már Mary felé hajolt. A csinos, pöttömnyi lány kuncogott, és a fiú fülébe suttogott. Olivia várta, hogy elöntse a forró irigység, de csak a megkönnyebbülés hűs hulláma csapott át rajta.

Végez a hámozással, és alaposan szemügyre veszi a kis kést. A kézfején egyensúlyoz vele, majd óvatosan feldobja a levegőbe, és elkapja a markolatát. Halványan, magában elmosolyodik.

– Ez háborodott – motyogja Rebecca.

Olivia felpillant, farkasszemet néz vele, és úgy lóbálja a kést, mintha a mutatóujja lenne. Rebecca ellenszenvesen mered rá, majd a többiek felé fordul, mintha Olivia csak egy ghúl lenne, akit figyelmen kívül kell hagyni.

Legalább már nem beszélnek többet a fiúkról. Most az álmok vannak soron.

– A tengerparton voltam.

– Soha nem is láttad a tengert.

– És?

Olivia a kezébe vesz egy másik burgonyát, és a keményítőben gazdag héja alá csúsztatja a kést. Már majdnem végzett a munkával, de lelassít, hogy hallja a többiek fecsegését.

– Akkor honnan tudod, hogy a tengernél voltál és nem egy tónál?

– Sirályokat is láttam. Meg sziklákat. És egyébként sem kell ismerned egy helyet ahhoz, hogy álmodj róla.

– Dehogynem…

Olivia négyfelé vágja, majd a fazékba dobja a gumót.

A lányok úgy beszélnek az álmokról, mintha kézzelfoghatók lennének, mintha össze lehetne őket téveszteni a valósággal. Teljes történetek lenyomatával, az emlékezetükbe égett képekkel ébrednek.

Olivia anyja is beszélt az álmokról, de az ő álmai kegyetlenségekkel teltek meg, hemzsegtek a halott szeretőktől és a karmolászó árnyaktól, és a karmok elég élesek voltak ahhoz, hogy Olivia anyja szükségét érezze figyelmeztetni a lányát arra, hogy nem valósak.

De a figyelmeztetés hiábavalónak bizonyult.

Olivia még soha semmit nem álmodott.

Természetesen el szokott képzelni dolgokat, maga elé vetít más életeket, és úgy tesz, mintha valaki más lenne – egy lány nagy családdal, előkelő házzal, napfényben fürdő kerttel, hasonló hívságokkal –, de a tizennégy éve alatt egyszer sem látott álmot. Az álom, amikor eljön, egy sötét alagút, egy fekete szemfedél. Néha, pontosan azután, hogy felébred, érzi, hogy pókhálóhoz hasonló szálak tapadnak a bőréhez. Nem tudja pontosan szavakba önteni ezt a különleges érzést, mintha egy kép bukdácsolna, majd gyűrűzne tova a gondolatai felszínén. Aztán már ott sincs.

– Olivia.

A név belehasít a levegőbe. Olivia összerezzen, erősebben markolja a kést, de csak a beesett arcú nevelőnő, Jessamine az, aki elbiggyesztett szájjal áll az ajtóban, mintha citromot szopogatna. Begörbíti az ujját, mire Olivia elindul felé.

A lányok feje oldalra fordul. Szemük követi a kifelé tartó Oliviát.

– Most meg mit csinált? – suttogják.

Oliviának fogalma sincs. Talán rájöttek arra, hogy fel tudja törni a zárakat, hogy ellopta az ínyencségeket Agatha fiókjából, vagy hogy elrejtette a rajztábláját a pincében.

Kissé remegve halad felfelé a lépcsőn, a fülledt konyhát maga mögött hagyva a hideg folyosók felé veszi az irányt. Összeszorul a szíve, amikor meglátja az igazgatónő ajtaját. Soha nem jó jel, amikor ide rendelik.

Jessamine bekopog, mire egy hang felel a túloldalról.

– Tessék!

Olivia összeszorítja az állkapcsát, és összekoccannak a fogai, amikor átlépi a küszöböt.

A szoba szűkös. Falai mentén könyvek sorakoznak, ami barátságos hatást keltene, ha varázslókról, kalózokról vagy tolvajokról szólnának. Ám a vastag gerinceken olyan címek olvashatók, mint az Etikett hölgyeknek vagy A zarándok útja. Egy egész polcot megtöltenek az enciklopédiák, amelyeket Olivia tudomása szerint csak a helyes testtartás gyakorlása során szoktak használni.

– Miss Prior – szólal meg a sötét faasztal mögött ülő csontos alak.

A Merilance igazgatónője idős. Mindig is az volt. A már egyébként is ráncos arcán megjelenő pár új vonalon kívül semmit sem változott azóta, hogy Olivia itt él. Nem esik előre a válla, világos szeme soha nem pislog, és amikor megszólal, a hangja vékony és határozott, akár egy lovaglópálca.

– Ülj le!

Két szék van a szobában. Egy csenevész fából készült darab a fal mellett, és egy kifakult, zöld színű jószág az asztal előtt. A fal melletti szék már foglalt. Egy vézna kis ghúl ül benne előregörnyedve. Lábát előre-hátra himbálja, mert nem ér le a padlóig. Olivia a félig formát öltő lányra néz, és azon tűnődik, mégis ki kísértené ezt a szobát, amikor annyi más helyiség van még a Merilance-ben.