ÁNGYÁN PATRÍCIA

AZ UTOLSÓ HIBA

Könyv Guru

Budapest, 2023

AZ UTOLSÓ HIBA

Prológus: Az esküvő

I. rész: A fogadás

II. rész: Ha tudnád

III. rész: Hazaút

IV. rész: Menni kell tovább

V. rész: Ma éjjel és holnap reggel: Reggel

VI. rész: Mit csinálsz éppen?

VII. rész: A nagy nap

VIII. rész: A nem fogadott hívás

IX. rész: Ez most komoly?

X. rész: Az a kórház?

XI. rész: Nem ő az!

XII. rész: Kiara és az igazság

XIII. rész: Amikor már nem forr a víz

Epilógus: Az esküvő – Az utolsó hiba

Tiara horvátországi szülővárosában, Rovinjban kezdi meg egyetemi éveit élete legtragikusabb nyara után. Nővérét és egyben legjobb barátját, Kiarát követve a mikrobiológia tudománya vonzza a helybéli rosszfiú, Trevor mellett. Románcukat nem rejtik véka alá, de Tiara titka beárnyékolja lehetséges boldog jövőjüket.

Egy árulásnak köszönhetően múltbéli feldolgozatlan traumája Kolin képében újra felbukkan, és Tiara az eddigi menekülés helyett kénytelen lesz szembenézni megrázkódtatásával és annak következményeivel.

De mi Tiara féltve őrzött titka, és ki az áruló? Vajon Trevor és az ismeretlen jövő lehetősége izgatja jobban, vagy sikerül megoldaniuk a múltbéli problémát Kolinnal?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Elsősorban kedves olvasóimnak szeretném megköszönni a támogatást, akiknek köszönhetően a második könyvemet is sikeresen publikálhattam. Köszönöm a gyönyörű, kedves és biztató szavakat. Köszönöm, hogy vagytok!

Hálás vagyok a családomnak, a barátaimnak és a rokonaimnak, akik mindvégig hittek bennem, és támogattak. Köszönöm, hogy sosem unjátok meg a történeteimet.

A legjobbat hátrahagyva, köszönöm Istennek, hogy jobbnál jobb ötletekkel áld meg, és elég erőt és bátorságot ad ahhoz, hogy le merjem írni a gondolataimat. Úgyis tudjuk, hogy neki köszönhetek mindent. Remélem, sokak tetszését elnyeri ez a regényem is! Olvassátok sok-sok szeretettel!

~ Patrícia ~

„Napok, hetek, hónapok, akár évek… Teljesen mindegy, mennyi idő telik el, mindenki a saját tempójában halad. És ez benne a legszebb!”

PROLÓGUS

AZ ESKÜVŐ

– Olyan gyönyörű vagy, Tiara – nézett bele mélyen a szemembe édesanyám. – Örülök, hogy a szépségedet tőlem örökölted – cukkolta a mellette ülő férjét.

– A göndör fürtjei teszik a lányunkat olyan lélegzetelállítóvá, amit viszont tőlem örökölt – vágott vissza édesapám, majd szerelmének orra hegyét egy csókkal hintette.

– Milyen kár, hogy mindig kiegyenesíted ezt az irigylésre méltó lombkoronát, főleg ezen a különleges napon – tűrte a fülem mögé tincseimet.

A természetes hajam inkább hullámos, mint göndör, de az igaz, hogy nem szeretem. Sokkal nagyobb önbizalmam van szögegyenes hajjal, ezért legtöbbször úgy hordom.

– Köszi, apa! – forgatta szemét a nővérem, Kiara, miközben egy újabb kanál levest emelt a szájához.

– Te pedig pontosan az egyenes hajad miatt tűnsz ki a tömegből. Ez áll jól neked – javította ki magát apánk.

Amennyire különbözünk külsőleg a testvéremmel, olyannyira vagyunk egyformák belülről. Kiarának hosszú, mell alá érő, kávébarna haja van, és a maga vékony és százhetvenöt centiméteres testalkatával olyannyira eltekeri akaratán kívül is a férfiak nyakát, mint én, a platinaszőke, vállig érő, egyenes frizurámmal, és a másfél méternél alig nagyobb magasságommal. Ami viszont még a külsőnkben is közös, az az igéző, abszintzöld színű szemünk.

Én inkább apára hasonlítok, míg Kiara anyára, egy dolgot kivéve, a már említett hajszínünket. Apa a házassági évfordulójukon minden évben elmeséli, hogy anya káprázatos hajszíne fogta meg, ami hab volt a tortán a belső értékei mellett. Így külön öröm volt neki, amikor szőke fürtökkel, második és egyben utolsó gyerekként én is megérkeztem a családunkba.

– Egyébként is – fordultam balra anyám felé – pontosan a mai alkalom miatt szerettem volna még nagyobb önbizalommal büszkélkedni.

– Ennél is nagyobbal? – incselkedett velem nővérem.

– „Színleld, míg nem érzed”, igaz? – súgtam oda neki halkan, ami kiskorunktól a mindennapi közmondásunkká vált.

Hosszú és nehéz leckék árán tanította meg az élet, hogy nem kell mindig az érzelmeinkre hallgatni, mert igenis van, hogy becsapnak bennünket. Azért, mert úgy kelünk fel egy reggel, hogy szomorúnak érezzük magunkat, még nem törvényszerű, hogy annak is kell lennünk. Meg kellett tanulnom, hogy az efféle negatív érzések hazugok, és nem kell beleesni a csapdájukba. Ködösít a lehúzó érzés, mert nem szomorúan, hanem izgatottan kell várnom, mit is tartogat számomra az adott nap. Nem kell a múltban élnem, hogy gyötörjön a „mi lett volna, ha…” kérdés, és nem szabad félnem a jövőtől. Hiszen még a Bibliában is meg van írva, hogy ne aggódjunk a holnapért, mert a holnap majd aggódik magáért: elég minden napnak a maga baja!

Természetesen néha meg kell élnünk a fájdalmat, ha valós okunk van rá. Hiszen „jobb kint, mint bent”, és ez igaz a könnyekre is. Az élet telis-tele van fentekkel és lentekkel, de nem lehetünk mindig csak lent a mélyben és a sötétségben. Ezért kell ismernünk magunkat annyira, hogy tudjuk, mely érzéseink igazak és melyek a büdös szélhámosok. Ezért néha színlelnünk kell: nem szomorúak, hanem izgatottak vagyunk, hogy becsapjuk az agyunkat, és teret engedjünk a pozitív érzelmeknek.

Visszatérve a jelenlegi helyzetemhez, ők lennének a családom három tagja, akik mindennél fontosabbak számomra, és hatalmas öröm, hogy együtt lehetünk itt, ezen a rendkívüli eseményen, december 17-én. Az esküvői ceremónia a megható fogadalmakkal már lezárult, és természetesen nem bírtam ki elérzékenyülés nélkül. Még jó, hogy anyámnál volt egy egész csomag zsebkendő, mert az érzelmeim nem bírtak magukkal.

Ahogy visszagondolok, hogy mennyire varázslatos ígéretek hangzottak el néhány órával ezelőtt – örökre szóló szeretet, kitartás, öröm, békesség, jóság, hűség, szelídség, mértékletesség, a lelkünk gyümölcsei, melyek éltetnek és motiválnak, hogy merjünk jó emberek lenni, magunkkal és egymással is –, újra megtelik a szemem könnyel.

– Elnézést – álltam fel a helyemről.

A lakodalomban mindenki a finom húslevesét ette már, így sikerült feltűnés nélkül kiosonnom a monumentális terem végéből egy szaténlepellel elválasztott folyósóig, ahol megtaláltam a mosdót.

Az előző hetekben már nem tudtam úgy kordában tartani az érzelmeimet, mint az utóbbi hónapokban, és túlságosan szentimentális lettem, megint. Sosem voltam jó ebben, de az elmúlt fél évben kitanultam ezt a trükköt. Megerősödtem annyira, hogy kontrollálni tudjam a heves érzéseimet, és ne ott helyben fakadjanak ki belőlem, mindegy, hogy dühöt, örömöt, vagy éppen szomorúságot érzek az adott pillanatban. De sajnos be kell látnom, hogy mostanra kissé visszaestem. Megint nem megy olyan jól a „színleld, míg nem érzed”. De, mint mindennek, ennek is megvolt az oka.

– Minden a legnagyobb rendben van, Tiara – mondtam magamnak a modern fürdőhelyiségbe érve, a tükör előtt megállva. – Most nem a bánat, hanem az öröm ideje van! A boldogságot kell megélni – hangzottak a biztató szavak a számból a tükörképem felé. – Gyönyörű vagyok és hálás, amiért itt lehetek. Megengedhetem magamnak a vidámságot! – szegeztem mutatóujjamat a tükörre.

De hogyan is jutottam el idáig? Minden idén májusban kezdődött…

I. RÉSZ

A FOGADÁS

– Tiara, nézd! – húzott magához az üdítően boldog testvérem, miközben a sötét utcák egyikére mutatott. – Ott van!

A klub teraszán, ahol éppen a bendőnket tömtük Kiarával, megjelent ő, akire vártam. A hangulatvilágítás félhomálya miatt távolról nem láttam mást, csak egy hatalmas, kigyúrt hátizomzatot, amely minél jobban távolodott tőlünk, annál mélyebbre veszett az éj homályában.

– Vajon hova mehet? – kíváncsiskodtam, miközben le sem vettem róla a tekintetem.

– Ne aggódj, mindig ezt csinálja! Jön-megy, intézkedik, telefonálgat, kocsiba ül, járkál jobbra-balra, végül pedig mindig visszatér. Még éjfélt sem ütött az óra – hívta fel figyelmemet az időre Kiara.

Szeptember 15-e, szerda este volt, a nővéremmel pedig egy laza, otthoni Mamma Mia-maratonos estét terveztünk, amíg nem kínálkozott egy izgalmasabb program. Minden héten megfogadtuk, hogy otthon, békésen pihenni fogunk, de az egyetemi kezdés miatt nem bírtunk magunkkal, és nem sikerült a lakásban maradnunk. Természetesen keretek között, de szerettünk részt venni a felsőoktatás adta lehetőségek sokaságán, még akkor is, ha azokat az esti órákra szervezték. Ezért, sajnos vagy nem sajnos, ma is megszegtük a fogadalmunkat ugyanúgy, ahogyan az elmúlt hetekben is. Végül is jobb egy „hoppá”, mint egy „mi lett volna, ha”. Nem?

– Tessék – adta kezembe Kiara az újabb műanyag villát, miután a másikat sikeresen eltörtem –, de erre jobban vigyázz!

Idén végre én is sikeres érettségit tudhatok magam mögött. Nagyon untam már a kötött órarendet, és hogy semmi szabadidőm nem volt az iskola mellett. Amíg én esténként még otthon tanultam, vérző szívvel néztem, ahogy Kiara mulatozik és élvezi az egyetemi életet a hét minden napján. Az egyetem valóban más. Sokkal közvetlenebb, vidámabb, és ami számomra nagyon fontos, közel sem követ olyan szigorú menetrendet, mint egy középiskola. Persze tisztában vagyok vele, hogy itt is vannak magas elvárások, határidők és kötelezettségek, de úgy érzem, ezt a fajta rendszert sokkal jobban fogom élvezni.

Ahogy Kiarát, úgy engem is a mikrobiológia tudománya fogott meg, vagyis a mikroorganizmusok, a mikroszkopikus méretű, egyszerű élőlények világa. Az érdeklődés bizonyára onnan ered, hogy a szüleink tengerbiológusok, és születésünk óta az Adriai-tengeren, Horvátország egyik part menti városában, Rovinjban élünk. Apánk mondása szerint Európán belül „itt kezdődik a tengerbiológia”.

Tizennyolc év alatt, a szüleimnek köszönhetően elég sok helyet megjártam az Adrián. Bár a fele aligha rémlik, de minél idősebb leszek, annál jobban tudom ezt is értékelni. Talán nem nehéz kitalálni, hogy a szüleinket egy közös projekt hozta össze, méghozzá a szülővárosunk, Rovinj közelében elsüllyedt Baron Gautsch roncsa. A hajó nyolcvannégy méter hosszú, és negyven méter mélyen fekszik a tenger alatti homokban, ami miatt természetes zátony képződött köré. Számos növény és állatfaj megtalálható rajta és benne, például skorpióhalak, abroncsos keszeg, különböző korallok, de még szivacsokat is fel lehet fedezni.

Mivel nem szeretem – jobban mondva, gyűlölöm –, ha a hajam bármitől is vizes lesz, mert abban a pillanatban behullámosodik, inkább maradtam a szárazföldi biológiánál, ahogy a nővérem is. Azáltal, hogy Kiara már egy évvel előrébb jár az egyetemi élet izgalmas rejtelmeiben, elmondhatatlanul sokat tud nekem segíteni a kurzusokkal, a tanárokkal, a vizsgákkal, meg persze az iskolán kívüli lehetőségekkel kapcsolatban is, mint például a jóképű és intelligens fiatalemberekkel.

És milyenek is vagyunk valójában? Elég, ha annyit mondok, egyszerűbb lett volna mindenkinek, ha nem ugyanabba a családba születünk, ugyanis két ilyen bolondos lányt nem egyhamar talál az ember. De hát Isten nem véletlenül teremtett bennünket testvéreknek.

Ezt az oldalunkat mutatjuk a külvilágnak. Amiről pedig csak a nagyon közeli hozzátartozóink tudnak, hogy mennyire odaadók, érzelgősök tudunk lenni, amikor nem keményítjük meg a szívünket az élet adta kegyetlen fájdalmak miatt. Mint sokan másoknak, nekünk is meg kellett tapasztalnunk, milyen áron lesz az ember bölcsebb és türelmesebb. Azonban van egy titkom, amit csak Kiara tud, és ami miatt úgy félt engem, hogy el sem mozdult mellőlem május óta.

Ez néha nagyon idegesítő tud lenni. Az embernek egyszer van egy nagyon szar napja, ami után nincs menekvés, mert nem hagyja békén a PTSD, a poszttraumás stressz, egy szorongásos zavar, amely egy pszichológiailag traumatikus esemény után alakul ki, mint nálam is. De tudom, hogy előbb vagy utóbb majd minden rendben lesz.

– Ma nem a valami finom a gin-tonik, nem? Te is érzed benne ezt a furcsa ízt? – motyogtam, miközben a sült krumplis tálunkat falatoztuk a MASZ-ban, azaz a Megadod a számod? nevezetű szórakozóhelyen.

Rovinjban a klubok ilyen és ehhez hasonló, vicces és szójátékos nevet viselnek. Mindegyiknek van ital- és étlapja is, ahogyan az rendjén is van, de a legjobb az egészben, hogy a partra néző hatalmas teraszra nemcsak kiülős sarkokat, hanem egy táncparkettet is elhelyeztek, így aztán ropni is tudjuk a jobbnál jobb muzsikákra. Szeretek ebben a városban élni.

– Mert ez nem Beefeater gin, Tiara – nevetett ki. – Az elfogyott, holnap jön az új áru, addig Tanquerayből csinálják.

Kiara mindig is imádta a gint. Az alkoholmentestől kezdve, az ízesítetten keresztül egészen a kedvencünkig, a London Dry ginekig szinte mindegyiket kóstolta már. Én személy szerint mindig úgy álltam hozzá, ha nem muszáj, akkor nem iszom, de az évek alatt levetkőztem a makacsságomat, és Kiara tavalyelőtti születésnapján, az ő kérésére megkóstoltam a London Dry egyik fajtáját, a Beefeater gint, ami azóta is az egyik kedvenc italom. Így csak azt fogyasztom, menjek bárhova is, természetesen csak mértékkel, az értékrendünknek megfelelően.

– Így már érthető az a furcsa íz – nevettem én is, a kelleténél talán hangosabban. – Miért nem tudunk, csak egyszer, otthon maradni? – emeltem az ételt a számhoz, ami gondolt egyet, és leesett a villámról, egyenesen a dekoltázsomba.

– Majd Trevor kiveszi onnan! – kacsintott egyet Kiara.

Trevor a macsó fiatalember, aki kell nekem. A jóképű, magas, izmoktól dagadó, szétfeszülő pólóban és kiváló kondícióban lévő, sötétszőke hajú és kékeszöld szemű pasi. Az esetem, és őt akarom. A maga kissé flegma stílusával és mély rekedtes hangjával… egyszerűen nem bírok magammal. Úgy érzem, muszáj őt jobban, közelebbről megismernem, méghozzá most!

Sajnos edzés közben még nem tudtam megnézni, de amit a közösségi oldalain megoszt róluk, már attól is melegem lesz. Az az erő, gyorsaság, kitartás, a gondolattól is…

– Itt vagy? – rántott vissza a valóságba Kiara.

– Elkalandoztam.

– Azt látom, mert folyik a nyálad – bolondozott velem.

A hely rövid időn belül megtelt jó kedélyű emberekkel, és a tömeg egyre hangosabban üvöltötte a retró zenék szövegeit, mint a Cutting Crewtól az (I Just) Died in Your Armsot, miközben a fények egyre rikítóbbak lettek.

„Oh I, I just died in your arms tonight

It must have been something you said

I just died in your arms tonight”

Majd megjelent Ő.

Éppen a MASZ teraszán lévő táncparkett közepét foglaltuk el Kiarával, amikor szemem összeakadt a hódolóméval.

– Látod-látod, a türelem rózsát terem – súgta fülembe a testvérem a hátam mögül. – Menj már! – mondta, majd egy kis kéretlen segítséggel lágyan belökött Trevor edzett karjai közé.

Csábos tekintetemet nem vettem le róla, és a kezeimet magabiztosan összekulcsoltam a nyaka körül, miközben testünk minden egyes porcikája összeforrni ígérkezett. Tenyerét óvatosan, úriember módjára csípőmre rakta, majd lassan a fülemhez hajolt.

– Már vártalak – mormolta mély hangon, amitől az egész testem megbizsergett. – Emlékszel, mit beszéltünk múltkor? – folytatta kínzásomat, amire én csak egy bólintással feleltem. – Akkor gyere! – fogta meg a kezem, és kivezetett a tömegből, egyenesen a bárpult felé.

– Nem meglepő. Nem telik el úgy hét, hogy ne látnálak – mondta egyértelműen flörtölve az egyik, dekoratív pultos hölgy az én kedvesemnek. – Mire hívhatlak meg, szívem? – folytatta tovább a saját maga lejáratását. Az erőfeszítése természetesen a kezdetektől fogva hiábavaló volt, de ez egészen biztosan nem esett le neki.

– William itt van? – kérdezte elutasítóan Trevor, majd egy szemforgatást követően a lány átadta a rendelésünket az említett munkatársnak.

Nem mondom, hogy én megmondtam, de megmondtam.

– A szokásosat? – kérdezte William Trevortól.

– Sajnos most nem. Ez a drága itt mellettem – simogatta meg arcomat – nemrég megnyert velem szemben egy aprócska fogadást, és most jövök neki eggyel – fejtette ki az igazságot.

– Hoppá-hoppá – emelte magasba tekintetét a pultos fiú. – Te? Vesztettél egy fogadást? Egy lány ellen? – a groteszk jobban érződött a hangjában, mint Örkény István egyperces novelláiban.

Képtelen vagyok az arcomat kontrollálni, ami az évek során sok feszültséghez vezetett, de voltak és vannak idők, amikor külön örülök, hogy erőfeszítés nélkül vagyok képes tudatni embertársaimmal az érzéseimet és gondolataimat. Ez most is így történhetett, ugyanis Williamnek hirtelen kikerekedtek a szemei.

– Ne haragudj! – emelte magasba a kezét. – Milyen finomsággal szolgálhatok? – nézett rám, már hatalmas mosollyal az arcán.

– Van már Beefeater ginetek?

William kihajolt a pulton, hogy a mellettünk balra lévő bejárati ajtó felé nézzen. Miután fél perc alatt átcikázott a tekintete a kinti tánctéren is, és látta, hogy tiszta a terep, a mosogató alatti szekrényből kihúzta a kérésemnek megfelelő italt.

– Szerencséd van, mert a főnöknek is ez a kedvence, és mindig félrerakat velünk egyet.

– Nem akarlak én bajba keverni – mentegetőztem, hogy jelezzem az ártatlanságomat.

– Ne aggódj, ekkorra már itt szokott lenni, úgyhogy ma biztosan nem néz be – nyúlt két pohár felé. – Ha elmeséled nekem, milyen fogadást nyertél, adok nektek a gin mellé ajándékba egy-egy italkupont, amit a következő alkalommal be tudtok váltani – tette meg az ajánlatát.

Óvatosan ránéztem a kísérőmre, hogy benne van-e a játékban, és ekkor eszméltem rá, hogy egész idő alatt az arcomat lesték a szemei. Féloldalasan elmosolyodott, amit igennek vettem.

– Gondolom, ha ilyen jóban vagy Trevorral, ismered a testvérét is – fordultam vissza Williamhez.

– Persze – bólintott, és elkezdte összeütni a finom italokat.

– Akkor biztosan tudod azt is, hogy annak ellenére, hogy kicsivel több mint egy év van közöttük, úgy hasonlítanak egymásra, mintha ikrek lennének.

– Nem mondasz újat, kicsi lány.

– De türelmetlen itt valaki – szólt közbe Trevor.

– Amikor pár napja megosztottak magukról egy képet, amelyiken mind a ketten rajta voltak, fogadtam vele, hogy felismerem, melyikőjük melyik.

– És akkor ezek alapján el is találtad – mondta, majd koccintottunk.

– Ahogy mondod – mosolyogtam büszkén.

Persze azt senki nem tudja, hogy Kiara volt a segítségem a kis játékban. Mivel ő már több mint egy éve ismeri a fiúkat, rég különbséget tudott tenni közöttük, és elmondta, ki kicsoda. De erről a kis titkunkról senkinek nem kell tudnia. A rendszert néha ki kell játszani ahhoz, hogy megkapjuk, amit akarunk. A fiúk közti hasonlóság pedig tényleg nagyon megtévesztő tud lenni. Persze néhányszor már találkoztam velük, például az iskolai eligazítási napon, vagy amikor összefutottunk a kampuszon órák között, de még nem töltöttem velük annyi időt, hogy jobban feltérképezzem a különbségeiket… Na de majd ma este!

Miután megkaptam a második és egyben mára az utolsó italomat, egy kicsit még a pultnál maradtunk, hogy szórakoztassuk Williamet, majd az elfogyasztása után megragadtam Trevor kezét, és kivezettem őt a táncparkett legelejére, ahonnan gyönyörűen ráláttunk a tengerre.

Hátulról ölelt, ami nagyon bensőséges volt. Olyan biztonságérzetet nyújtott a jelenléte, amit már nagyon régen éreztem. Nem fordultam felé, hanem hagytam, hogy a zene ritmusa ringasson bennünket. A keze már nem a derekamon pihent. Járt föl s alá, de hű maradt magához, és nem kalandozott olyan területre, ahova még nem volt szabad.

Az én önuralmam azonban közel sem volt olyan tökéletes, mint az övé. Nem sokáig bírtam már. Öt perc sem kellett ahhoz, hogy ez az izomtömeg úgy elcsavarja fejemet, ahogy nekem kellett volna az övét. Tudtam, most én irányítok, és ami ennél is jobban tetszett, hogy hagyta is magát.

Közelebb húzódtam hozzá, hátamat a feszes hasizmához szorítottam, a karjaival körbeölelt, a fejemet pedig az izmos mellkasán pihentettem meg. A zene ritmusára egyre gyorsabb lett a szívverésem, és ahogyan éreztem, az övé is. A szíve szapora kalapálása még tovább hevítette köztünk az így is forró levegőt, ami a józan eszembe került. Ennyi volt, nem bírtam tovább, de ő sem. Fejemet hátrahajtottam hozzá, és csókot követeltem tőle, amit azonnal meg is kaptam.

Az ajka olyan forró volt, mint a levegő körülöttünk. Nyelvével a nyelvemet masszírozta, miközben ölelése egyre szorosabb lett a vágytól. Többet akart, ahogyan én is. Amilyen gyorsan csak tudtam, felé fordultam, és a tarkóját megfogva húztam közelebb magamhoz, egy újabb csókra.

Kezei a derekamat olyan szorosra fogták, miközben az ajkaink nem teltek be egymással, hogy nem bírtam egy aprócska nyögés nélkül megállni. Majd hirtelen abbahagyta a nyelvünkkel vívott tüzes csatát.

– Nem sétálunk egyet? – súgta bele fülembe, mire én ismét csak egy bólintással voltam képes felelni.

Udvariasan levezetett a táncparkett melletti lépcsőn, ami a homokos tengerpartra vitt bennünket a sósabb levegő felé. A MASZ vezetősége olyan rendes volt a szórakozóhely öt évvel ezelőtti renoválása során, hogy ötven méteres körzetben még padokat is kihelyezett a szusszanni vágyóknak. Ezek egyikét most meg is közelítettük. Szerencsére még nem állt be az ősz, így csak nagyon kicsit vacogtam a narancssárga színű ujjatlan pántos felsőmben.