Írta: Lena Kiefer

A mű eredeti címe: Westwell – Heavy & Light

Fordította: Péntek Eszter

Szerkesztő: Póczek Csilla

Nyelvi korrektorok: Koós Patrícia, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Lena Kiefer

© Péntek Eszter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző és a Bastei Lübbe AG, Köln, 2022 engedélyével készült.

Borítóterv: Jeannine Schmelzer, Bastei Lübbe AG

Borítóképek: Anna Poguliaeva; Kindlena; Ninja ArtistONYXprj/Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 174 5 (epub), kiadói kód: MX-1721e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Kedves Olvasó!

Figyelem! A könyv helyenként érzelmileg erősen felkavaró részeket tartalmaz. Ezek: egy családtag halála, félelem, pánikroham.

Nagyon szép, felejthetetlen, olvasmányos perceket kívánunk!

A Kiadó

Steffinek,

köszönöm a rengeteg bizalmat.

Lejátszási lista

Westwell Theme – technocrates

Everything That Isn’t Me – Lukas Graham

You Said You’d Grow Old With Me – Michael Schulte

Don’t Kill My Vibe – Sigrid

Style – Taylor Swift

Tiny Riot – Sam Ryder

The One – Backstreet Boys

What Other People Say – Demi Lovato, Sam Fischer

Perfectly Imperfect – Declan J Donovan

Catch Me When I Fall – Ashlee Simpson

Save me from the Monster in my Head – Welshly Arms

Love Story (Taylor’s Version) – Taylor Swift

Beautifully Unfinished – Ella Henderson

Rewrite the Stars – Zac Efron, Zendaya

Marina del Rey – Lola Rhodes

Can’t Help Falling in Love – Kina Grannis

Safest Place to Hide – Backstreet Boys

If I Could Fly – One Direction

Waking Up Slow (Piano Version) – Gabrielle Aplin

Falling Apart – Michael Schulte

„Veszett szerelem! Szerelmes gyűlölség!

Ó, valami, mi semmiből fogant!

Ó, súlyos könnyűség, komoly üresség,

Gyönyörű alakok torz zűrzavarja!

Ólompehely, hidegtűz, éberálom,

Beteg egészség, minden, ami nem!

Így szeretek én, s ezt nem szeretem.”

William Shakespeare:
Rómeó és Júlia[1]

1

Helena

Az otthon ott van, ahol a szív lakozik.

Valahogy mindig akkora baromságnak tartottam ezt a mondást. Üres frázis, amit az emberek giccses Valentin-napi kártyákra nyomtatnak, vagy magukra tetováltatnak, csak mert jól hangzik, pedig az égvilágon semmit nem mond. Ám miután elküldtek otthonról, rájöttem, hogy ez a mondat nagyon is sok igazságot rejt magában. És most, két és fél év után, ahogy a taxi ablakán át újra elém tárult New York gyönyörű látképe, úgy éreztem, mégiscsak érdemes elgondolkozni e szavakon. Melyek valószínű többek annál, hogy a legközelebbi tetoválószalonba vonzzák az embert. Ahhoz mindenesetre elegendők, hogy máris hatalmas gombócot érezzek a torkomban.

– Először van itt? – kérdezte a taxisofőr, a gondolataimból kizökkentve.

– Nem – válaszoltam. – New Yorkban születtem, és itt is nőttem fel. Bár most egy ideig távol voltam. – Úgy fél életen át, legalábbis nekem ez volt az érzésem.

Ez idő alatt megtanultam, mit jelent az otthon. Vagy milyen, amikor azt el kell hagyni. Mert amíg az ember a számára megfelelő helyen él, addig azt a fájdalmas összehúzódást sem kell elszenvednie a gyomrában, ami folyton azt üzeni: Itt nem lehetsz boldog. Te nem tartozol ide.

A visszapillantó tükörben összetalálkozott a tekintetünk a sofőrrel.

– Szóval, akkor örül, hogy visszajött?

– Igen. Az nem kifejezés. – Semmire sem vágytam jobban, mint erre a napra, amikor végre visszatérhetek New Yorkba. Ugyanakkor féltem is tőle. Bármennyire is szerettem a várost, igazából csak vele együtt tudtam az itteni életet elképzelni. Valerie-vel.

Mihez kezdek én itt nélküle?

A kérdés még akkor is ott motoszkált a fejemben, amikor a Robert F. Kennedy hídon áthajtottunk Manhattanbe. Ámulva bámultam ki az ablakon, mintha tényleg az a turista lennék, akinek a taxisofőr hitt engem. Minden egyes épületet, ami mellett a szűk utcákban elhaladtunk, alaposan megfigyeltem, ahogy az embereket is az öltözékükben, az elegánstól az egészen lepukkantig, a hot dogostól az újságárusig. És minden egyes megtett méterrel éreztem, hogy valami felszabadul bennem, és gyógyulni látszik. Noha a seb, amit magamban hordoztam, olyan rettenetesen mély volt, hogy tudtam, valójában sosem fog teljesen bezáródni. Mert a szívem egy része hiányzott, és mindig is hiányozni fog. Ám legalább a másik része most visszakerült oda, ahová való.

Még két kereszteződés és három lámpa, és máris a Park Avenue-n találtuk magunkat. Ilyenkor, vasárnap délelőtt, a szokásosnál jóval kisebb volt a forgalom, így alig telt el néhány perc, és a sofőr máris lekanyarodott a kívánt címtől néhány háztömbnyire lévő, szabad helyre. Kártyával fizettem, majd miután a férfi a csomagjaimat is kipakolta, megköszöntem.

– Isten hozta újra New Yorkban! – Bólintott, beszállt, és néhány pillanattal később a jármű már el is tűnt a sárga autók véget nem érő forgatagában. Egy pillantás az órámra mutatta, hogy alig múlt tíz óra. Tökéletes időzítés, pont úgy, ahogy terveztem. Még egyszer belélegeztem a hideg, februári levegőt, majd a bőröndömet megragadva elindultam a sötét esőbeállóval fedett, jól ismert bejárat irányába, mely felett a Park Avenue 740 felirat állt. Egy fiatal férfi szürke zakóban és fekete nyakkendőben nyitott ajtót nekem, ahogy közeledtem. Az előcsarnokban kellemes meleg fogadott.

– Jó reggelt, kisasszony! – üdvözölt a pult mögött álló portás, arcán udvarias, ám kissé távolságtartó mosollyal.

– Jó reggelt! – feleltem egyszerűen, hisz még soha nem láttam itt, és ezért fogalmam sem volt, hogy hívják. Korábban ismertem mindenkit, aki a házunkban dolgozott. Ám két és fél év hosszú idő egy ilyen városban.

– Kihez parancsol, kérem? – vette kézbe a pulton lévő telefont.

Amennyire tudtam, próbáltam palástolni, mennyire megdöbbentem a kérdésen. A portás nyilvánvalóan új volt, én pedig egy nappal korábban érkeztem, így nem várhattam tőle, hogy tudjon rólam. Pláne, hogy az adott pillanatban még csak nem is úgy festettem, mint akire számítottak volna.

– Westonékhoz – mondtam barátságosan.

– Westonékhoz? Van időpontja? – engedte le a telefont, meglehetősen kétkedő arcot vágva. Tekintete a kopott bőrdzsekimet és a farmeromat pásztázta, mintha csak azon tűnődne, vajon hova rejtettem a fegyvert, amivel megzsarolhatom, elrabolhatom, vagy ha úgy tetszik, akár láb alól is eltehetem a mélyen tisztelet Weston családot. Olyan jó lett volna ezt a szemébe mondani, ám a humornak ezen fajtája nem igazán volt elfogadott ebben a házban. A pult mögött egy rendőrségi vészcsengő lapult, akár a bankokban. És semmiképp sem akartam egy őrizetbe vétellel indítani a visszatérésemet New Yorkba.

– Helena Weston vagyok – maradtam inkább a színtiszta igazságnál. – A lányuk.

– A lányuk? – nézett a portás továbbra is kétkedve.

– Igen, az. – Sóhajtva kotorásztam a tárcám után a táskámban, hogy megmutassam a New York állambeli jogosítványomat, amin egy három évvel ezelőtti kép díszelgett rólam. Ahogy rápillantottam, nagyot fintorogtam. Ez a szörnyű frufru tényleg nem volt valami jó ötlet.

Letettem a jogosítványt a pultra, ujjammal a nevemre bökve.

– Még mindig szükségem van időpontra?

Azonnal megváltozott a portás arckifejezése.

– Ó, kérem, bocsásson meg, Miss Weston, nekem fogalmam sem volt róla… nekem azt mondták, hogy csak holnap érkezik. – És egészen más öltözékben, árulkodott erről a kis kiegészítésről döbbent arckifejezése. Elvégre engem New Yorkban mindenki csak dizájner ruhákban ismert, a frizurámat minimum ötszáz dolláros beállításban, nem pedig ebben az egyszerű copfban, ahogy mostanában hordtam.

– Semmi baj. De most már felmehetnék?

– Természetesen – mondta lelkesen. – Bejelenthetem?

– Nem – ráztam meg a fejem. – Meglepetésnek szánom.

Egy pillanatra mintha az aggodalom szikráját láttam volna a tekintetén átsuhanni, miszerint lehet, hogy mégiscsak egy profi gyilkos áll előtte – és legkésőbb másnap ő is ott szerepel majd a bulvárlapok címlapján. De aztán a bőröndömre mutatott.

– Gondoskodjak a csomagjairól?

– Nem szükséges, majd én felviszem.

Bólintott.

– Legyen szép napja, Miss Weston! Isten hozta újra itthon!

– Köszönöm… Hogy is hívják?

– Lionelnek, kisasszony.

– Hát akkor, köszönöm, Lionel. – Elmosolyodtam, fogtam a bőröndömet, és a két lift egyikéhez gurítottam.

Ahogy a márványpadlós, mahagónifából készült fülkébe léptem, mely, akár a régi szép időkben, továbbra is a festék, a parfüm és a szivar egyvelegének enyhe aromáját árasztotta, emlékek egész hada rohamozott meg. Miként lifteztem itt gyerekként apámmal az első iskolai napon, mérhetetlen büszkeséggel a szívemben. Hogyan hancúroztunk itt Parker Harrisonnal tizenhat évesen, míg Gregoryék a negyediken rajta nem kaptak minket. Hogyan öltöztünk át titokban Valerie-vel a liftben, amikor egy brooklyni parti kedvéért otthagytuk az előkelő vacsorát. És hogyan mesélte el e szűk hely falai közt, hogy találkozott élete szerelmével.

A hirtelen rám törő szomorúság egyszerre újra azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy nem enged, hogy feneketlen szakadékba ránt, ám ezúttal nem hagyhattam, hogy így legyen, mélyen belélegeztem, majd újra ki, minden erőmmel próbáltam ellenállni az érzésnek. Öröm. Igen, ez az, most érezni akartam. Örömöt, hogy érkezésemmel meglephetem a családomat a szokásos villásreggelijük közben. Nem is, a mi közös villásreggelinken. Mert mostantól én is újra részese lehetek ennek az eseménynek. Mostantól kezdve minden vasárnap ott ülök majd az ebédlőasztalnál, első osztályú kávét kortyolgatva, miközben Lincolnnal, a bátyámmal azon vitatkozom, ki kapja a Madison francia pékségéből származó utolsó falat croissant-t. Aminek már a gondolatától is összefutott a nyál a számban.

A lift megállt a választott emeleten, én pedig kiszálltam, és a folyosóról nyíló egyetlen ajtóhoz léptem, majd becsengettem. Vincent, a komornyikunk, mindig gondosan ügyelt arra, hogy egyetlen látogatót se várakoztasson a bejáratnál tíz másodpercnél tovább, ezért lassan számolni kezdtem, mintha ez lenne a visszaszámlálás a régi-új életembe.

10. 9. 8. 7. 6. 5. 4. 3. 2. 1.

De nem történt semmi. Kicsit vártam, de még mindig semmi, sem akkor, sem később.

Talán nem nyomtam meg elég erősen a gombot? Vagy apa és Lincoln már megint olyan heves politizálásba merült, hogy Vincent nem hallotta volna meg a bejárati csengőt?

Újra próbálkoztam, ezúttal is sikertelenül.

Kedveszegetten kotorásztam a kulcsom után a vállamra vetett táskában, és nyitottam ki az ajtót. Ám, miután beléptem kétszintes lakásunk roppant elegáns előszobájába, még akkor sem hallottam semmit. Sem hangokat, sem evőeszközök csörömpölését a tányérokon. Síri csend honolt mindenütt.

– Halló? – kiáltottam fel az emeletre vezető lépcsőn, amitől valahogy olyan ostobán éreztem magam. – Van itt valaki?

Mire mintha valami mozgásra lettem volna figyelmes az emeletről, és néhány pillanattal később már láttam is, hogy valaki lefelé tart a lépcsőn. Valaki, akinek minden egyes lépésénél halk visszhangot vertek a cipősarkai.

– Helena? – Anyám elhűlve nézett le rám. – Te meg hogy kerülsz ide? Csak holnapra vártunk. – Brit akcentusa ismerősen csengett a fülemnek. Nem csoda, hisz mást sem hallottam az elmúlt években.

– Szia, anya! – mosolyogtam. – Meglepetés! Gondoltam, kicsit korábban jövök, hogy nehogy lemaradjak a villásreggeliről.

A villásreggeliről, amely a jelek szerint nem is került megrendezésre, hisz az ebédlőasztal, ahogy a nyitott, kétszárnyú ajtón át láttam, teljesen üresen állt. Semmi croissant, sem gőzölgő rántotta, sem tejeskávé. Na és anyám öltözéke – sötétkék, szűk ruha, gondosan feltűzött frizura, magas sarkú cipő – sehogy sem illett a szokásos vasárnapi szertartáshoz, amin kivételesen mindannyian pizsamában, melegítőnadrágban vagy fürdőköpenyben jelentünk meg az asztalnál.

A hangulatom egy újabb szintet süllyedt. Innen már csak a legmélyebb pont, a pince volt hátra.

– Te meg hogy kerülsz ide? – nézett rám szigorúan.

– Taxival – feleltem őszintén, ám ugyanabban a másodpercben rájöttem, hogy ez hiba volt tőlem.

– Taxival? – Anyám hangja egy árnyalattal még harsányabbá vált. Ami nála már-már felért a hisztérikussal. – Neked elment az eszed? Mit gondolnak az emberek, ha fényes nappal a házunk előtt egy taxiból látnak kiszállni valakit?

Nagy levegőt vettem.

– Ebben a városban mindenki taxival jár, anya.

– De te nem vagy mindenki, Helena. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy bárki is azt higgye, nem tudod, mi helyes és mi nem.

– De hisz nem is látott senki – motyogtam halkan. Miközben már majdnem kicsúszott a számon: Kit érdekel, mit gondolnak rólam az emberek? Valerie-t sem érdekelte soha. Ám nem lett volna túlzottan bölcs dolog mindjárt az első nap kivívni anyám haragját. Tartoztam neki, amiért újra itt lehettem. És nem bánthattam meg, ha azt akartam, hogy ne bánja meg a döntését. – Erre nem gondoltam, sajnálom. Cambridge-ben egyszerűen csak taxiba ültem, mindig úgy utaztam.

– New York nem Cambridge, kedvesem. De hisz tudhatnád – fújtatott hangosan, hogy alig öt másodpercre rá máris újra az a Blake Weston legyen, az apám ősei által felépített birodalom rendíthetetlen uralkodótársa. Sokan első pillantásra talán azt hihették, hogy anyám a gazdag férfiak mellett álló nő prototípusa, aki neveli a gyerekeit és mindenben támogatja a férjét. De egy, a társaságában és az éles eszével eltöltött fél óra – és máris mindenki kigyógyult ezekből az előítéletekből.

– Miért nincs itt senki? – kérdeztem. – Vasárnap mindig együtt szoktunk reggelizni. – A bátyám ugyan egy ideje már nem lakott itt, ám ilyenkor ő is mindig átjött.

– Sajnálom, ha kifejezetten ezért érkeztél korábban – jött oda hozzám anyám, hogy megöleljen, ha csak futólag is. – Nekem azonban a Műemlékvédelmi Egyletben van megbeszélésem, az apád pedig keddig Washingtonban tartózkodik üzleti ügyben. Ma sajnos nincs villásreggeli.

Csak ma? Arckifejezéséből ítélve ez így, ebben a formában nem teljesen volt igaz. Vagy csak túl sok időt töltöttem az elmúlt hónapokban a nonverbális jelek, arckifejezések és a testbeszéd tanulmányozásával. Elvégre ez is része volt a tervem előkészítésének. Méghozzá a holnaptól életbe lépő tervemének.

– Oké, akkor talán majd jövő héten – feleltem, és próbáltam kivenni legalább egy egészen aprócska jelet az arckifejezéséből. Ám abból semmit sem lehetett leolvasni. Már ami a villásreggelit illeti. A hosszú, sötét lófarkamra eső pillantása már egész másról árulkodott.

– Úgy látom, sürgősen elkélne nálad egy hajigazítás. Holnapra kérek is időpontot Caránál. Meg amúgy is, mi ez a gönc rajtad? – fogdosta becsmérlő arckifejezéssel a dzsekimet, melyet néhány hónapja vettem egy kis üzletben Cambridge-ben. Ha anya tudta volna, hogy még használt is, Műemlékvédelmi Egylet ide vagy oda, valószínű ott helyben megfürdetett volna egy jó adag fertőtlenítőszerben.

– Ez vintage. Ezt hordják most odaát a szigeten.

– Itt viszont nem – adta röviden a tudtomra. – Nem szeretném, ha bárki is meglátna a városban ebben az öltözékben. Ha kérhetném, minél hamarabb szabadulj meg tőle.

Csak a holttestemen keresztül, gondoltam.

– Persze – mondtam, és mosolyogva hozzátettem: – És hol van Vincent? Szeretnék beköszönni neki.

– Chicagóban marad egy ideig, mert beteg a nővére. Egyelőre nem tudni, mikor tér vissza. Ha egyáltalán.

Erről fogalmam sem volt. Nekem miért nem mondta senki? Elvégre a komornyik ugyanúgy a családunk része.

– És a személyzet többi tagja?

– Szabadnapot kaptak, mert azt hittük, ma úgysem tartózkodik idehaza senki. – Anyám fogta a táskáját és a kabátját. – Most mennem kell. Addig pakold ki nyugodtan a holmidat, rendben? Jó, hogy újra itt vagy – simogatta meg az arcom, ám a szavai inkább mintha azt visszhangozták volna: Jó lenne, ha nem kéne megbánnom, hogy miattad még az apáddal is szembeszálltam. Az apám ugyanis jobb szerette volna, ha a tanulmányaim végéig inkább Angliában maradok. Vagy még jobb, ha életem végéig.

Bólintottam, továbbra is mosolyogva. Azonban alighogy becsukódott anyám mögött az ajtó, és egy szál magam maradtam az előcsarnokban, máris éreztem, ahogy a csalódás teljes súlyával ránehezedik korgó gyomromra. Igazából nem egészen így képzeltem a visszatérésemet. Az első naptól kezdve, hogy akaratom ellenére abba az angliai internátusba küldtek, csakis ez a pillanat lebegett a szemem előtt és a szívemben. A pillanat, amikor végre visszatérhetek. De nem ám a nővérét elvesztett, tétlenségre kárhoztatott jó kislányként. Hanem akként az elszánt, fiatal nőként, aki azért jött, hogy kiköszörülje a Valerie becsületén esett csorbát. Hát, ez lett volna az a pillanat. Akkor miért volt olyan szörnyű érzés?

A lépcsőhöz mentem, már emeltem is a lábam, mégsem léptem fel az első lépcsőfokra. Odafent volt a szobám, na és persze Valerie-é is, és rettenetesen féltem, mi lesz, ha belépek, és egyszerre elözönlenek az emlékek. Egyrészt vágytam rá, hogy a dolgai között lehessek, és újra magam mellett érezzem a nővéremet. Mindent, ami ő volt, és mindent, amit nekem jelentett. Ám a félelem most is győzedelmeskedett. Így, a lépcsőt magam mögött hagyva, inkább bementem a nappaliba.

Túl sok minden nem változott, mióta utoljára itt jártam. Ugyanazok a régiségek, ugyanaz a brokát tapéta, a régi, bőr Chesterfield kanapé és a nehéz szőnyegek – és persze mindenütt frissen vágott virágok. Az ebédlőben lógó óriásfestmény mondjuk új volt, valami régi mester zord csatajelenetet ábrázoló munkája. Szüleimnek a barokk műalkotások iránti vonzalma egy cseppet sem hiányzott; az én ízlésem réges-rég más irányt vett. Ahogy az sem volt véletlen, hogy a Modern Művészetek Múzeuma az elsők között szerepelt a listámon, miket akarok megnézni New Yorkban. Még két évvel ezelőtt írtam, amikor világossá vált előttem, hogy nem egyhamar fogok visszatérni az Egyesült Államokba.

A szüleim még karácsonyra sem engedték, hogy hazajöjjek, inkább az egész család repülőre ült, hogy ők látogassanak meg engem Angliában. Akkora pánik fogta el őket, hogy én is úgy végzem, mint Valerie, hogy minden erejükkel azon voltak, hogy ettől a várostól távol tartsanak.

Bár nem igazán tudtam, mit jelent, hogy úgy végzem, mint Valerie. Hogy boldog leszek? Teljes? Szerelmes? Mert ő az volt, amikor meghalt.

És már megint ott volt, a gombóc a torkomban, amit újra csak lenyeltem. Aztán úgy döntöttem, hogy nem maradok tovább, ha már egyszer úgysincs otthon senki. Az otthon ott van, ahol a szív lakozik? Hát, most nem egészen így éreztem. De az is lehet, hogy a szívemnek csak egy kis löketre volt szüksége, és amint az ajtón kívül leszek, máris sokkal jobban érzem majd magam. Elvégre az otthon nemcsak az, ami idebent van, hanem az is, ami odakint. És nekem New York City volt az otthonom.

Megráztam magam, és visszasiettem az előszobába, majd felkaptam a táskámat, és az ajtóhoz mentem.

Itt az ideje, hogy egy kis friss levegőt szívjak, gondoltam.

2

Jessiah

A Rockaway Beach strandja szürke volt, és üres, amikor aznap reggel kijöttem a vízből, és ledobtam a deszkámat. Lerogytam mellé a kemény homokra, a hátamra fordultam, és megpróbáltam levegőhöz jutni.

A hullámok aznap reggel tökéletesek voltak – hatalmasak és kiszámíthatatlanok, épp úgy, ahogy szeretem –, ám egyben nagy kihívást is jelentettek számomra. A tenger igencsak fagyos volt az évnek ebben a szakában, és valahányszor a deszkáról a vízbe merültem, olyan érzés volt, mintha hirtelen egy mélyhűtőben találtam volna magam. Ennek ellenére olyan gyakran jöttem, amilyen gyakran csak tudtam. Ötfokos vízben szörfözni elég nagy őrültség, de még mindig jobb, mint a semmi. Nekem pedig úgy kellett a mozgás, mint másnak az oxigén, és inkább vágják le a két lábam, mint hogy én egy edzőteremben futópadra álljak. És még ha a képzeletem nem is tudta elérni, hogy az ausztrál tengerparton érezzem magam, a deszkán legalább megadatott a szabadság illúziója. Ez némi segítséget nyújtott abban, hogy ne őrüljek meg végleg.

Néhány percig csak feküdtem, míg azt nem éreztem, hogy a testembe újra visszatér az érzékelés, és a tüdőm sem szúr már annyira. Felálltam, fogtam a deszkámat, és elindultam a fekete pick-uphoz, mely egy hóval borított sáv mögött állt a parkolóban. Minek neked ilyen hatalmas autó, Jess?, csengtek Balthazar barátom szavai a fülembe. Hisz New Yorkban vagyunk. Igen, pont azért, gondoltam. Emellett a kocsi mellett legalább az érzés megmaradt, hogy bármikor elmenekülhetek ebből az átkozott városból. Persze ez csak vágyálom maradt, de így is viszonylag gyakran sikerült megmentenie a napomat.

Két másik szörfös is a közelben parkolt le a lakóautójukkal, futólag odaköszöntem, majd a deszkámat a furgon hátuljához kötöztem, és kicipzároztam hátul a neoprén ruhámat. Két karommal sietve kibújtam belőle, leengedtem egészen a derekamig, és ahogy a jeges szél a nedves bőrömbe mart, szinte hallottam, hogyan koccannak össze a fogaim. Egek, hogy én mennyire utálom a hideget! Mindig is gyűlöltem, holott New Yorkban születtem. Fogalmam sincs, a génjeim honnan vették, hogy valami melegebb éghajlatról származom, de láthatóan eszük ágában sem volt alkalmazkodni a jelenlegi életkörülményeimhez.

Az anyósülésről gyorsan előhalásztam egy meleg pulcsit, belebújtam, a kapucnit nedves hajamra húztam, és felvettem a szabadidőnadrágomat. Néhány rutinszerű mozdulat, és máris száraz ruha volt rajtam, a neoprén holmimat a rakodótérben lévő deszkára dobtam, és beszálltam az autóba, hogy a fűtést a legmagasabb fokozatra kapcsoljam. Talán szerencsém lesz, gondoltam, és mire a városba érek, újra érzem minden porcikámat.

Vasárnap a forgalom sem volt olyan katasztrofális, mint máskor, de – miután egy építkezés miatt a Williamsburg hídon dugóba kerültem – még így is csaknem egy órába telt, mire visszaértem Manhattanbe. Épp azon morfondíroztam, hogy a rövidebb utat válasszam-e, vagy inkább a gyorsforgalmin menjek, amikor megcsörrent a telefonom. Amikor megláttam a nevet a kijelzőn, egy rövid ideig elbizonytalanodtam. Aztán végül mégiscsak felvettem.

– Helló, Trish! – üdvözöltem anyámat a kihangosítón át. Valahogy sehogy sem vette volna jól ki magát „jó reggelt”-tel köszönni. Hiszen vasárnap volt, és az idő már jóval kilenc után járt. A napnak ebben a szakában ő már túl volt a szokásos, tíz kilométeres kocogásán, három új projektet tervezett, és ha minden igaz, az új asszisztensét is kirúgta.

– Jess, merre vagy? – kérdezte tőlem. Na igen, mindenféle köszönés nélkül. Ami annyit tett, hogy igencsak rossz a kedve, és ennek minden bizonnyal én vagyok az oka. Az évek során volt alkalmam bőven megtanulni, miként értelmezzem Trish Coldwell mondatait.

– Útban hazafelé a tengerpartról. – Amikor valaki már megint rám dudált mögöttem, a szemem forgattam. Attól még nem tudok gyorsabban menni, ha itt tülkölsz, és csak felidegesíted a körülötted lévőket. Mi ütött az emberekbe ebben a városban? – Miért kérded? Elivel minden rendben?

– Igen, az öcséd jól van – válaszolta türelmetlenül. – De tegnap este odaküldtem Indigót a lakásodra egy csomó ruhával, és te nem voltál ott. – Ez olyannyira szemrehányóan hangzott, mintha legalábbis az asszisztensével készültem volna randevúra, és se szó, se beszéd felültettem volna. Ez annyira jellemző volt Trishre. Mintha az egész világ folyton körülötte forogna.

– Akkor talán előtte szólnod kellett volna, hogy átküldesz valakit – feleltem, még azzal sem törődve, hogy a hangomban lévő bosszúságot elrejtsem. – Különben is, van mit felvennem ma estére.

– Nem, nincs. Ez egy nagyon fontos esemény, és mindenki ott lesz. Nem jelenhetsz meg olyan szmokingban, ami már egyszer volt rajtad.

Na igen, mert ezek a csupa előkelő körből származó urak és hölgyek bizonyára képesek megkülönböztetni az egyik fekete szmokingot a másiktól – mint ismeretes. Az is lehet, hogy titokban fotókat készítenek, vagy mint a szegények titkosügynökei, egy kis füzetbe feljegyeznek minden apró részletet. És mint akinek nincs jobb dolga, végig azon jár az eszük, vajon ki szegi meg épp az etikettet. Vicces, hogy e gondolatra egy bizonyos név jutott eszembe. Vagyis hát, igazából nem az, egyáltalán nem vicces.

– Mindenki ott lesz? – kérdeztem. – Westonék is?

Anyám erre olyan sziszegő hangot hallatott, ami kétséget sem hagyott afelől, micsoda hatással van rá ennek a családnak már a puszta említése is.

– Az kizárt. Komolyan el tudod képzelni, hogy ott ülnek és tapsolnak, miközben engem a New York City építészeti kultúrájában szerzett különleges érdemeimért járó díjjal tüntetnek ki?

– Ha a távollétük hozzájárul ahhoz, hogy további pletykák kapjanak szárnyra, akkor lehet – feleltem. Elvégre ezeknek semmi sem fontosabb, mint a presztízs és a hírnév. Mégsem azért kérdeztem, mert nem óhajtottam Westonékkal találkozni, mert nem erről volt szó – még ha minden egyes alkalommal újra és újra szembesülnöm is kellett a veszteséggel. Hanem inkább Mrs. Weston miatt, akire annyira hasonlított a lánya, akinek végső soron a bátyám halálát köszönhettem.

Ujjaim megfeszültek a kormánykeréken. Miért nem tudott Valerie egy másik pasast kinézni magának? Miért pont Adam kellett neki?

– Hadd jöjjenek! – mondta anyám komoran. – Ha hajlandó vagy új szmokingot húzni, nekem édes mindegy.

– Rendben – adtam be a derekam. – Elmegyek előtte hozzád, és ott átöltözöm. – Akkor legalább láthatom az öcsémet, és az este máris nem lesz teljes időpocsékolás. – Trish, most le kell tennem. Találkozóm van, és előtte még haza kell ugranom.

– Találkozó az egyik projekted miatt? – kérdezte meglehetősen rosszallóan.

– Igen, pontosan. – Próbáltam figyelmen kívül hagyni ezt a felhangot. – Egy üzlet a Sohóban.

– Pontosan hol?

– Sullivan, Bleecker sarok.

– Első osztályú hely – mondta. – Hogy szerezted?

– A szokásos – vontam meg a vállam, amit persze ő nem láthatott. – Még a Karma őszi megnyitóján beszéltem néhány emberrel, és valaki hallotta, hogy a tulaj fontolgatja, hogy visszavonul. Így hát megkerestem, és végül beleegyezett, hogy hosszú távra bérbe adja két fiatal nőnek, akik egy vegán bisztrót szeretnének nyitni azon a helyen.

Anyám felsóhajtott.

– Egyszerűen szenzációs vagy, ha arról van szó, hogyan pazarold el a tehetségedet – kommentálta az elbeszélésemet. – Mikor fordítod már végre valami hasznos dologra a képességeidet? Ugye tudod, hogy akármelyik pozíciót megszerezhetném neked a vállalatnál, amelyiket csak akarod.

Próbáltam lenyelni a nyelvemen lévő csípős megjegyzést. Persze, hogy tudtam, hisz egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy ezt megemlítse. És azt is tudtam, hogy Adam elvesztése után már-már megszállott küldetésévé vált ez a kívánsága.

De akárhogy is igyekeztem, egyszerűen képtelen voltam rávenni magam, hogy teljesítsem. Egy állás a CW Buildingsnél, tudtam, rövid úton kinyírna, ráadásul azzal járna, hogy tartósan New Yorkban kellene élnem.

– Mikorra legyek ott ma este? – kérdeztem, az előbb elhangzottakról tudomást sem véve. Teljesen felesleges lett volna minden magyarázkodás, úgysem értette volna, miért nem dolgoznék soha ennél a cégnél. Hisz jó párszor megpróbáltam már elmagyarázni.

– Hétre – tájékoztatott anyám. – És kérlek, legyél pontos! És csinálj valamit a hajaddal! Az a szörfös fazon annyira lehetetlen.

– Felejtsd el! – Ez volt minden mondanivalóm. – Nemsokára találkozunk, Trish.

Egyértelmű vereségem ellenére átható pillantással vizsgálgattam magam a visszapillantó tükörben, de semmi alapját nem találtam a panaszának. Szőke hajam most valóban kissé összevissza állt, a szél és a sós víz megtette a hatását, a két és fél évvel ezelőtti visszatérésemhez képest azonban sokkal rövidebb lett. Most már összefogni sem tudtam volna. Egyike annak a nem csekély számú engedménynek, amit az itt betöltött szerepemmel kapcsolatban kellett tennem, jóllehet az áldozathozatali hajlandóságomnak is megvoltak azért a határai. Amivel anyám is kénytelen volt kibékülni.

Szerencsére a híd után megszűnt a forgalmi dugó, és a szokásos ütemben hajthattam tovább West Village-be. A ház előtt, ahol laktam, találtam egy szabad helyet, ahol leparkolhattam, és úgy döntöttem, ezt jó jelnek veszem a vasárnap hátralévő részére nézve. Az este egy cseppet sem lesz szórakoztató, ezt tudtam, de addig még hátra volt néhány óra.

Felcaplattam a negyedikre, és miközben bedugtam a kulcsot a zárba, már alig vártam, hogy lezuhanyozhassak. A lakásba érve máris levetkőztem, ruháimat hanyagul lehajigáltam a padlóra. Ugyan az ülésfűtés az autóban megtette a hatását, a forró vízsugár mégiscsak egészen más volt. A fürdőszobai bojlert tekintettem a legjobb barátomnak, különösen a hideg, téli hónapokban.

Húsz perccel később kiléptem a gőzből, és egy törölközőt tekertem a derekamra, majd átmentem a nappaliba. Bár e megnevezés nem egészen pontos, hisz a tetőtéri lakás valójában egyetlen nagy helyiségből állt. A konyha a konyhaszigettel és a pulttal közvetlenül a nappaliként szolgáló résszel volt határos, ahol egy óriási kanapé és egy kezeletlen tölgyfa asztal kapott helyet, aminél akár nyolc ember is leülhetett. Az öt méter magas helyiség hátsó traktusában, az acélgerendák tartotta nyitott, extra galérián volt az ágyam.

Utam a fürdőszoba melletti ajtó felé vettem, amelyen belépve az egyik polcról friss ruhákat szereztem. Szokás szerint tudomást sem véve róla, hogy a helyiség nagy része – ami valójában gardrób, és nem raktár akart lenni – még mindig tele volt kartondobozokkal. Sietve csaptam be magam mögött az ajtót. Már réges-rég ki kellett volna válogatnom Adam cuccait, ám én folyton csak halogattam – és fogom is, valószínű az örökkévalóságig. Egészen pontosan két éve és nyolc hónapja váratott a dolog magára. Ekkor költöztem be a bátyám lakásába. Adam egyszer tréfásan megjegyezte, hogy mindenképp meg kéne tartanom ezt a lakást, arra az esetre, ha ő esetleg meghalna, hogy rájöjjek, New Yorkban is akadnak helyek, ahol otthon érezhetem magam. Amikor valóban meghalt, ennek a kívánságnak szerettem volna eleget tenni.

Bár a szavai ellenére nem igazán tudtam elképzelni, hogy hosszú távon e között a négy fal között éljek, egy lakásban, amit Adam vett saját magának, és amit a saját elképzelései szerint rendezett be. Azt gondoltam, teljesen kikészít majd, ha ezen a helyen nap mint nap szembesülnöm kell a halálával – az azzal kapcsolatos bűntudatról nem is beszélve. És így is lett. Voltak napok, amikor levegőt is alig kaptam, majd’ belehaltam a gyászba. Ilyenkor fogtam magam, és elmentem futni, és gyakran órák teltek el, mire vissza mertem jönni a lakásba. Ám egyszer csak rájöttem, hogy mindez bizonyos értelemben közelebb vitt Adamhez. Hogy ott éltem, ahol ő élt. Ott ettem, ahol ő evett. Ott aludtam, ahol ő aludt. Ez olyan kapcsolatot teremtett, ami már soha többet nem lehetett köztünk. Ám ha fájt is, sosem panaszkodtam miatta.

Kilélegeztem, megpróbáltam elhessegetni a gondolataimat a bátyámról. Felvettem a fekete, kapucnis pulóveremet, és magamra kaptam a tegnap a kanapé hátulján maradt, sötét farmerem. A hazafele úton hordott ruháimat épp behajigáltam a szennyeskosárba, mikor hallottam, hogy a gyomrom már-már felháborodottan adja tudtomra, mennyire éhes. Legutóbb előző nap ettem valamit vacsorára. Úgyhogy épp ideje volt megreggelizni, mielőtt a megbeszélt találkozómra indultam volna a Sohóba.

Tojást, paradicsomot és újhagymát vettem elő a hűtőből, miközben háttérzeneként, a telefonomat a nappaliban lévő hifivel összekötve, az egyik nyugisabb lejátszási listámat hallgattam, majd feltörtem a tojást az egyik rozsdamentes acéltálamban, és sóval-borssal fűszereztem. Már épp készültem, hogy vékonyan felkarikázom a hagymát, amikor a telefonom megcsörrent. Megtöröltem a kezemet, felvettem, és kihangosítottam.

– Jó reggelt, Thaz! – üdvözöltem vigyorogva a barátomat. Őt ismerve, tíz perce kelhetett ki az ágyból. És ezzel nem volt egyedül. – Na, te már fent vagy?

– Épphogy csak – tudósított Balthazar a vonal másik végén egy kiadós ásítás kíséretében. – Hosszú volt az éjszaka. De hadd találjam ki, te már a tengerparton is túl vagy.

– Azt a rohadt, eltaláltad!

– De ugye, tudod, hogy tél van? Nem épp a legmegfelelőbb idő a szörfös idillhez, ha engem kérdezel.

Közben felvágtam a paradicsomot, és apró kockákra szeltem.

– Mi, tényleg? – kérdeztem szarkasztikusan. – Én meg már azt hittem, azért veszek magamnak neoprén ruhát, mert olyan menő, nem azért, mert ötfokos a tenger.

Thaz felnevetett.

– Oké, bocsánat, nem akartam tovább vájkálni a sebedben.

– Nem tetted. – Egy lendületes mozdulattal beleöntöttem a felvert tojást a serpenyőbe. – Mi a helyzet, ember? Felteszem, nem azért hívsz vasárnap reggel, mert hiányoztam.

– De, részben, meg azért, mert estére meghívást kaptam egy partira – mondta. – És arra gondoltam, talán te is szívesen eljönnél. Egy belvárosi klub megnyitója, én is részt vettem a kampányban. Szerintem jó lesz.

Az omlettet folyamatosan szemmel tartva, kicsit lejjebb vettem a hőfokot a tűzhelyen.

– Egy klub? Miféle hely? – Biztos ez is egy olyan előkelő fajta, ahová az emberek csak azért mennek, hogy lássák őket, és felhúzhassák a méregdrága cuccaikat.

Te ugyanúgy a felső osztályhoz tartozol, emlékeztetett egy hang a fejemben.

Igen, de nem saját akaratomból, ellenkeztem dacosan a hanggal. És mindent megteszek az ellen, hogy így legyen.

– A Down Below, odalent a Churchnél.

– A Churchnél? Csak nem az a régi steak étterem? – Az a csehó évek óta üresen állt, sehogy sem akadt rá új bérlő, aki üzemeltesse. Ami egy cseppet sem lepett meg, mert nem volt valami jó helyen. Én legalábbis senkinek sem javasoltam volna, hogy ott nyisson klubot.

– Igen, tudom – mondta Thaz –, elég merész.

– Inkább öngyilkos küldetés – jegyeztem meg szárazon.

– Ezért kéne eljönnöd. – Szinte hallottam a vigyort a hangjában.

Szórakozottan forgattam a szemem, mikor rájöttem, mit akar.

– Á, szóval ez nem is baráti meghívás, hanem munka.

– De igen szórakoztató munka – hívta fel rá a haverom a figyelmem. – Nagyszerű koncepció, Jess. Szolid, elegáns, de nem túl előkelő. És a két fickó, aki vezeti, jó ember. Különben nem kérnélek. – Nem ez volt az első alkalom, hogy egy új helyre próbált elcsalogatni, persze már előre elültetve a bogarat mindenki fülében, hogy én is fel fogok bukkanni. Színtiszta marketingfogás, hisz mindenki tudta jól, ha én valahova elmegyek egy megnyitóra – legyen az étterem, bár vagy klub –, akkor az a hely csakis ígéretes lehet. Ami ugyanolyan arányban volt Christopher Coldwell fia örökségének része, mint amennyire az elmúlt két év munkájának gyümölcse.

Nagyot sóhajtottam, és levettem a tűzhelyről a serpenyőt.

– És mit kapok cserébe?

– Italokat a ház számlájára és az én örök hálámat.

– Azt már rég kiérdemeltem.

– Örök hálából sosem elég.

Már rég meggyőzött, ám nekem ott volt az a másik program.

– Nekem viszont este anyámmal egy díjátadó ünnepségre kell mennem – mondtam, és gyakorlott mozdulattal megfordítottam az omlettet a serpenyőben. – Szerintem tízig biztos eltart. Később azonban utánad tudok menni.

Thaz rosszalló hangon szólt bele a telefonba:

– Mégis meddig tart még igényt Trish a szolgálatodra a kísérőjeként? Szerződést legalább kötöttetek róla? Biztos aláíratott veled egyet.

Kikapcsoltam a tűzhelyet.

– Nekem oké.

– Nem, nem az. Hisz gyűlölöd ezeket a rendezvényeket, akár a pestist, az embereket és az egész felhajtást. Régen mindent megtettél volna, csak hogy ne kelljen elmenned. És ha mégis rákényszerítettek, akkor sem hagytad annyiban, tízből kilencszer biztosan botrány lett a vége.

Ó, igen, emlékszem. Elég jól. De immár huszonhárom voltam, nem tizenhat, és a lázadás nem volt többé napirenden.

– Azok az idők elmúltak, Thaz. De hisz tudod jól, miért csinálom.

– Tudom, de nem kísérgetheted örökké az anyádat, csak azért, mert attól tartasz, hogy ha nem teszed, majd mást kényszerít erre – váltott egyszeriben komolyra a hangja.

– Igen, tisztában vagyok vele – feleltem szimplán.

– Akkor mondd meg Trishnek, hogy ezentúl egyedül kell mennie ezekre a dögunalmas rendezvényekre! Ezek a gazdag sznobok úgysem értékelik a társaságodat. Ellentétben velem.

Szavai nevetésre késztettek. Mégsem nevettem.

– Amint tudok, lelépek, oké?

– Oké. Este találkozunk.

– Akkor hamarosan, ember. – Kinyomtam a telefont, és levettem a polcról egy tányért az omletthez, hogy végre a pulthoz ülhessek. A lejátszási listán épp Lukas Graham Everything that isn’t me száma ment.

Milyen találó.

Evés közben aztán odahúztam magamhoz a pult túlsó sarkában érintetlenül tornyosuló levélkupacot. A semmitmondó hirdetések között levelek és számlák után kutattam – ám az utolsó boríték láttán egyszeriben megtorpantam. Nem a levél tartalma miatt állt meg hirtelen az ütő bennem, hisz csak valami borreklám lehetett, ha jól emlékszem, hanem a címzett neve miatt, ami rajta állt: Adam Coldwell.

A levelet a bátyámnak küldték.

Lassan kifújtam a levegőt, és éreztem, ahogy a szívem fájdalmasat dobban a mellkasomban. Korábban már hozzászoktam, hogy egy darabig még ide jött a postája. A beköltözésem után szinte állandóan. És minden hónapban leültem, hogy átnézzem a dolgait, majd e-maileket és levelet írtam, amiben tudattam a levelek feladóival – többnyire reklámcégekkel –, hogy a bátyám már nincs az élők sorában. Olyan volt, mint egy rituálé, egy vissza-visszatérő kínzás, amitől valamiféle megkönnyebbülést reméltem, de hiába, az csak nem akart bekövetkezni. Ám az elmúlt hónapokban nem érkezett több levél a postaládámba Adam részére, és már kezdtem azt hinni, hogy vége, ez már így marad. Micsoda ostobaság volt tőlem!

Mintha valaha is vége lehetne.

Összegyűrtem a levelet, és egy jól irányzott mozdulattal olyan messzire hajítottam, amilyen messzire csak tudtam. Ám megakadt a kanapé háttámláján, és a szivacsra esett, fehéren virítva a sötétzöld ellenében. Úgy éreztem, mintha az az átkozott papírdarab is szemrehányóan bámulna vissza rám. Ezért felálltam, hogy felvegyem, és a szemetesbe dobjam. Visszatérve az omlettemnek egyszeriben olyan íze lett, akár egy darab kartonnak, a gondolataim pedig sötétebbek voltak, mint valaha.

Tizennégy évesen elvesztettem az apámat, és azt hittem, hogy életem legkeményebb, legsötétebb időszakán vagyok túl. Hát, távolról sem. Adam halála olyan módon küldött padlóra, ami még ennél is sokkal rosszabb volt. Talán azért, mert már a második szerettem volt a sorban, akinek túlságosan is korán kellett távoznia. Vagy azért, mert nem voltam ott, hogy megakadályozzam, hogy azt a végzetes hibát elkövesse. A hibát, hogy beleszeretett a nőbe, aki először beszippantotta a saját világába, majd halálos szakadékba rántotta.

Valerie Westonba.

3

Helena

New York városa jeges széllel fogadott odakint, de még ez sem tudta elvenni a kedvemet – a zord időjárás nem ritka itt az évnek ebben a szakában, ám furcsa mód még ez is eszeveszetten tudott hiányozni. Így hát ahelyett, hogy visszabújtam volna, fogtam a sapkám, és a fejemre húztam, majd elindultam a Central Park irányába.

Még fél perce sem sétáltam, amikor egy autó dudált valahol a közelben, hogy egy másik még vadabb dudálással válaszoljon. Kikerültem egy kutyasétáltatót, aki vagy tíz különböző ebet tartott pórázon, amelyek közül egyik sem tűnt valami jól neveltnek. Engem mondjuk nem zavart különösebben, annál inkább azt az idős hölgyet, aki felháborodottan adta a fickó tudtára, mit gondol róla. Mosolyognom kellett. New York egyszerűen túl nagy, túl hangos és túl sok néhány ember számára. Én viszont imádtam. Imádtam, hogy itt egy hatalmas tömeg közepén is teljesen önmaga lehetett az ember. Hogy minden kultúra, minden nemzetiség, minden egyéniség része ennek a sokszínűségnek, ami ezt a várost olyan élővé teszi.

Cambridge igazi idilli hely a maga nemében, és bizonyára sokak számára ez álmaik egyeteme, én azonban soha nem éreztem ott jól magam. Én New Yorkban nőttem fel, és mindig is meg voltam róla győződve, hogy egy egész életet képes lennék leélni itt anélkül, hogy akár egyetlen napot is unatkoznék. Régen is gyakran róttam az utcákat teljesen egyedül, hogy a város számomra ismeretlen szegleteinek felfedezésére induljak – miközben furcsa boltocskákra, eldugott parkokra leltem, melyek Manhattan rohanó élettempója mellett kész kis oázisnak tűntek számomra. És ami miatt még jobban beleszerettem.

Elbattyogtam a Guggenheim Múzeum előtt, és erős késztetést éreztem, hogy bemenjek, ám e programot gondolatban későbbre halasztottam, és inkább átkeltem az Ötödik sugárúton, hogy nem sokkal később elmerüljek a Central Park zöld tüdejében. Bár zöld az még nem sok volt – a füvet vékony hóréteg borította, és a fák is kopaszon nyújtóztak. Ám nemsokára kirügyezik és virágba borul itt minden, és én már alig vártam, hogy végre újra a fűben üldögélhessek, és Valerie-vel…

Megtántorodtam. Hirtelen jött, apró, szúró fájdalom volt, ám elég erős ahhoz, hogy máris levegő után kapkodjak. Pedig egy ideje már tényleg nagyon ritkán fordult elő, hogy az agyam úgy tett, mintha a nővérem még mindig élne. Három év nem olyan kevés idő egy ember elvesztésének feldolgozására… és mégsem elég. Sosem lesz elég. Hogy is tudtam volna túllépni rajta, amikor minden gondolatom akörül az égbekiáltó igazságtalanság körül forgott, ami őt érte? Amikor minden alkalommal, ha csak felmerült a neve, máris felszínre törtek az emlékek, és eszembe jutott, hogy Adam családja milyen becsmérlően beszélt róla?

Mintegy végszóra, a távolban ekkor pillantottam meg Midtown felhőkarcolóit, melyek az Upper East és a West Side pompás épületeivel ellentétben magasan tornyosultak az ég felé. Sokan úgy gondolták, ez egyfajta lehetséges fejlődési út a város számára, New York jövője. Az én szememben azonban csak rontott az összképen, és a szimpla hivalkodásnál többet képtelen voltam meglátni benne. Különösen az a felhőkarcoló idegesített, mely a többi közül messze kimagasodva állt középen, és ragyogó, fehér homlokzatával mindegyik közül a legirritálóbban festett.

A Coldwell House tehát elkészült, annak ellenére, hogy a szüleim és még sokan mások megpróbálták az építkezést megakadályozni. Bár ezen igazából nem volt mit csodálkozni. Trish Coldwellnek semmi sem volt lehetetlen; akár a hullákon is átgázoló, gonosz jégkirálynőként úgy fütyült mindenkinek, ahogy neki jólesett. Ember nem volt, akit jobban gyűlöltem volna ennél a nőnél, aki a fia haláláért a nővéremet hibáztatta, és mindent megtett, hogy az igazát az egész világnak bebizonyítsa. De meg fogja bánni, ezt szentül elhatároztam. Mert én nem vagyok olyan, mint a szüleim, akik szerint méltóságon aluli nyilvánosan Valerie-ről beszélni. Nem, én azért vagyok itt, hogy kiderítsem az igazságot, teli torokkal beleordítva minden kamerába, ahogy annak idején Trish tette a hazugságaival. És kiköszörüljem a Valerie becsületén esett csorbát. Elvégre ezért jöttem vissza.

A mai napra azonban egész más volt a tervem. Így hát egyelőre csak bemutattam egyet a Coldwell House-nak – micsoda nevetséges egy név, kérem –, aztán utamat a parkon át folytatva elhaladtam a befagyott tó partján, egészen a Belvedere kastélyig, amit gyerekkoromban úgy imádtam. Ott egy darabig elnéztem a várost, majd a nyugati kijárat felé indultam. Mire a Nyolcvankettedik utca kereszteződéséhez jutottam, teljesen átfagytam, ezért hirtelen ötlettől vezérelve változtattam a terven, és úgy döntöttem, meglátogatok valakit. Így ahelyett, hogy a Columbus Magnolia Pékségében reggeliztem volna, egy útba eső kávézóban vettem egy kávét elvitelre, plusz egy kapucsínót és pár fánkot. Mikor fizettem, azt hiszem, túlságosan is ragyogó mosollyal nézhettem az eladóra, de olyan jó volt újra hallani a tipikus New York-i angolt. Az elmúlt évek cambridge-i tartózkodása alatt valószínű ragadt rám némi brit akcentus, de biztos voltam benne, hogy – amint visszatértem – hamar lepereg majd rólam.

Néhány száz méterre aztán ott állt az úti célom, amihez jöttem; egy jellegtelen épület, melynek betonfalait rég kikezdték és feketére színezték a szél és az időjárás elemei. Ám az enyhén baljós aurát és az ajtótól balra lévő, fekete feliratot leszámítva semmi jel nem utalt arra, hogy mi található mögötte: New York 20. kerületi rendőrkapitánysága. Az ide betérőknek vagy a törvénnyel gyűlt meg a baja, vagy valami más, kellemetlen okból kellett idejönniük. Valószínű én voltam az egyetlen, aki a gyomrában izgatott várakozással tolta be a hatalmas kaput, amikor belépett.

Széles, linóleumpadlóval borított folyosó vezetett a központi helyiségbe. Nyugodt, eseménytelen napnak nézett ki a mai, a néhány, íróasztalnál ülő egyenruháson kívül senkit nem lehetett látni – leszámítva azt a bilincsbe vert fickót, aki egy válaszfallal elkerített padon várakozott. A kávét és a papírzacskóba csomagolt fánkot letettem a pultra.

– Üdv, szeretnék valamit bejelenteni – közöltem a mögötte ülő fiatalemberrel. Amikor felnézett, rámosolyogtam. – Egy eltűnt személy utáni nyomozásról van szó – Helena Westonéról. Csak gondoltam, szólok önöknek, hogy előkerült. – Abban a pillanatban megpördült egy fej, és egy szék fordult hirtelen felém. A rajta ülő fiatal nő hitetlenkedve bámult rám, mielőtt felállt volna.

– Len?! – kiáltott fel, cseppet sem zavartatva magát, hogy az őrsön mindenki – a bilincses fickót is beleértve – ránk szegezi a tekintetét. A pultot felemelve odajött, és olyan szorosan ölelt, hogy a meglepetéstől szóhoz sem tudtam jutni.

– Te meg mit keresel itt, édesem? Azt hittem, hívsz, ha megérkeztél.

Én is olyan szorosan öleltem, ahogy csak tudtam.

– Meglepetés akart lenni – vigyorogtam, mikor elengedett. Malián legalább látszott, hogy tényleg nagyon örül, hogy visszatértem.

– Szóval sikerült. – Vetett egy pillantást a kollégákra, majd egy ajtóra mutatott. – Gyere, menjünk a társalgóba, úgy látom, most szabad.

– Biztos, hogy nem baj, ha csak úgy lelépsz? – Igazából csak be akartam nézni, és beköszönni neki. Hisz tudtam, hogy szolgálatban van, és valószínű nem ér rá velem csevegni.

– Nem, a kapitányunk jó fej – legyintett Malia. – Különben is, ma elég eseménytelen a napunk, amint látod.

Tétovázva mentem utána a pult mögé, majd követtem további két ajtón át, míg egy ablaktalan helyiségbe nem értünk, ahol egy kávéfőzőn kívül nemigen volt semmi más. Malia félretolt az asztalon néhány magazint, miközben elkapta fürkésző tekintetemet.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi – csóváltam meg mosolyogva a fejem. – Nagyon jól nézel ki. Illik hozzád ez az egyenruha. – Amikor annak idején felszívódtam New Yorkból, ő még épp csak elkezdte a képzést. Most pedig már szolgálatban van.

Malia egyszer csak megfordult, és leült.

– Te is szuperül nézel ki, Len. – Előrehajolt, és a bőrdzsekimre bökött. – Tetszik ez az új stílus. Nagyon felnőttes.

– Hát, már csaknem három évet öregedtem azóta, hogy legutóbb láttuk egymást. – Tizenhét voltam akkoriban, Maliának elsősorban a legjobb barátnője húga. Valerie halálával azonban ez megváltozott. Mindvégig tartottuk a kapcsolatot, amiért nem tudtam elég hálás lenni. Egyrészt mert a régi életemből az égvilágon senkit sem érdekelt, mi van velem és hova tűntem. De azért is, mert Malia rendőrként egy csomó olyan információhoz hozzájuthatott, amelyek fontosak voltak a számomra.

– Így van. Azért jó, hogy nem vágattad le a hajadat, ahogy azt előre beharangoztad – mosolygott.

– Hogy az anyám rögtön az érkezésem után szívrohamot kapjon? Ahhoz nem lenne bátorságom soha. – Pedig korábban sokszor gondoltam rá, hogy jó lenne változtatni valamit a hajamon, mert annyira unalmasnak találtam, ám időközben valahogy megszerettem ezeket a hosszú, sötétbarna loknikat, az egyetlen közös vonásomat Valerie-vel. Míg én a kék szememmel, a keskeny orrommal és a karakán arcommal inkább apámra ütöttem, addig a nővérem, a gyönyörű, sötét szemű Disney-hercegnő képmás inkább anyánkra hasonlított.

Malia beletúrt a papírzacskóba, kivett belőle egy fánkot, majd az előbbit felém nyújtotta.

– Mit szólt a családod, hogy visszajöttél? – kérdezte, nagyot harapva egy rózsaszín cukormázas példányba.

Én is vettem egy cukorreszelékeset.

– Még igazából semmit. Úgy volt, hogy ma reggel én leszek a meglepetésvendég a villásreggelin, de egyáltalán nem volt reggeli. Anyának valami találkozóra kellett sietnie, apa, ha minden igaz, Washingtonban van, Lincolnnal pedig még nem is beszéltem. – A bátyám néhány háztömbnyire lakott, a másik lakásunkban.

– Szóval tényleg beleegyeztek, hogy újra itt legyél? – kérdezte Malia. Tudta, milyen sokáig küzdöttem, teljesen hiába, hogy visszatérhessek. – Miért változott meg hirtelen a véleményük?

Megvontam a vállamat.

– Karácsonykor említettem anyának, mennyire hiányzik New York, és hogy úgy hiszem, elég idő telt el azóta, ami Valerie-vel történt. Eleinte nem igazán lelkesedett az ötletért, de bizonyos feltételek mellett végül beleegyezett.

Malia jobb szemöldöke jó magasra szaladt.

– Feltételek? Még az eddiginél is több? Az egész életetek csupa szabályból áll.

– Igen, és most tovább bővült a sor. – Felsoroltam: – Amíg le nem diplomázom, velük kell laknom, nem találkozhatok senkivel, akinek valaha is köze volt Valerie-hez – kivéve persze téged –, és a bulik is előzetes engedélyhez kötöttek. Ezenkívül ott kell lennem minden társadalmi eseményen, ahová magukkal akarnak vinni. Cserébe tanulhatok a Columbián, és újra itthon élhetek.

– Isten hozott a zárdában! – viccelődött Malia. – Szerintem mostantól csak Helena nővérnek foglak szólítani. Fiúkkal amúgy szabad találkoznod?

Ezen vigyorognom kellett.

– Valójában azt terveztem, hogy az első tagot, akivel összefutok az utcán, felviszem, hogy szexeljünk egyet, míg a szüleim odalent a szalonban a polgármestert várják. Mit gondolsz, ez megengedett?

– Hm. Határeset.

Mindketten nagyot nevettünk, bár igazából nem is volt vicces. Ám egyszerűen nem volt más választásom, mint hogy elfogadjam a szüleim feltételeit. Elvégre, ha Angliában maradok, esélyem sem lett volna Valerie hírnevét helyreállítani.

– Akkor, gondolom, nem tervezed, hogy ráhajtasz a jóképű Ianra? – kérdezte Malia, és ezzel egyidejűleg a szemöldöke mintha önálló életre kelt volna. – Csaknem három évet kellett várakoznia. Nem gondolod, hogy szeretné tudni, hogy visszatértél?

– Ha tényleg rám várt, akkor nem egészen százas az ürge. Különben is, ha jól tudom, a nyugati parton tanul – ráztam meg a fejemet.

Ian volt az exem, az első szerelmem, ha úgy vesszük. Öt hónapja jártunk, amikor Valerie meghalt – és az életem, mint köztudott, véget ért. A szüleim egy éjszaka-leple-alatt akció során Angliába küldtek, és Ian onnantól kezdve csupán egy név volt a mobilomban. Néhányszor beszéltünk telefonon, ám én annyira kész voltam a gyásztól, hogy gyorsan véget vetettem ezeknek a csevegéseknek, és hamarosan már nem is gondoltam rá többet.

– A pasizási szokásaim azóta egy kicsit megváltoztak.

Malia nevetett.

– Ó, igen? Akkor azok a csini, vasalt inges fiúcskák sem jönnek már be neked, akiket anyád választ ki számodra?

– Azt hiszem, erre a kérdésre egyértelműen egy átkozott „nem” a válasz. Cambridge ebből a szempontból több mint jót tett nekem. – Ezen már nekem is nevetnem kellett, és miközben Malia továbbra sem vette le rólam a szemét, fogtam egy újabb fánkot, és beleharaptam.

– Len, mondd, te tényleg csak azért vagy itt, mert hiányzott New York? – kérdezte végül, és persze sejtettem, mire akar kilyukadni. Elvégre néhány hónapja én magam kerestem meg Angliából, hogy megkérjem, szerezzen némi rendőrségi információt az éjszakáról, amikor Valerie és Adam meghalt.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem ártatlanul. – Ez az otthonom, szóval… – Ám amikor egy fiatal tiszt jött be kávéért, elhallgattam. Üdvözölte Maliát, és mikor a tekintete rám esett, barátságosból máris kimondottan érdeklődőre váltott.

– Megvan minden, Ramirez? – kérdezte a barátnőm olyan hangnemben, aminek hatására nincs az a drogdíler, aki ne vallott volna be azonnal mindent.

– Mi? Ja, persze. – Azzal a férfi rám mosolygott, és gyorsan kiment.

Malia rám nézett.

– Ne aggódj, nem fogom megadni neki a számod.

– Kár, már azt hittem, mégiscsak lesz valami azzal a dologgal a polgármesterrel – viccelődtem, bár valójában semmi kedvem nem volt a tréfálkozáshoz.

Úgy tűnt, Maliának sem.

– Szóval, miben sántikálsz? – érdeklődött. – És kérlek, ne nézz hülyének, rendben?

Nagy levegőt vettem, és belevágtam. Ha a jövőben is szeretném igénybe venni a nővérem barátnőjének segítségét, muszáj elmondanom neki az igazat.

– Azon vagyok, hogy helyreállítsam Valerie jóhírét. És hogy kiderítsem, mi történt azon az éjszakán.

– De hisz tudod, mi történt azon az éjszakán – vágta rá Malia. Igaz, hogy nem volt ott a partin, mivel néhány hónapra külföldre kellett utaznia, de az aktákat nyilván ő is olvasta. – Mindenki tudja.

Ám én csak a fejemet ráztam.

– Nem, én csak azt tudom, amit az újságok összehordtak, és ami a rendőrségi jelentésekben áll. Hogy a Vanity Hotel egyik lakosztályába mentek, hogy megünnepeljék az eljegyzésüket, hogy ittak, hogy lidokainnal kevert kokaint használtak, ami mindkettőjüknél szívmegálláshoz vezetett. – Itt mély lélegzetet vettem, mert képtelen voltam erről az információról úgy beszélni, hogy ne legyen úrrá rajtam rögtön valami mérhetetlen harag. Saját magam miatt is, amiért nem voltam ott a partin, hanem helyette betegen nyomtam otthon az ágyat. Hogy mi a fenének nem tudtam bevenni egy lázcsillapítót, és miért nem mentem el a hotelba. – És hogy az egész világ azt hiszi, hogy a drogok Valerie-től származtak. Pedig ő soha nem használt volna ilyesmit, soha. Nem az ő hibája, hogy Adam és ő meghaltak.

– És mégis mit akarsz? Megtalálni a valódi vétkest?

– Pontosan. Hogy bebizonyítsam mindenkinek, hogy a nővérem nevét igazságtalanul szennyezték be.

Malia hangosan fújta ki a levegőt; sejtettem, mi következik.

– Len, figyelj rám! Tudom, hogy dühös vagy, amiért a Coldwellek Valerie-ről ilyeneket terjesztettek, de…

A hangom már-már sziszegéssé változott, amikor félbeszakítottam:

– Azt állították, hogy az egészre Valerie vette rá! Hogy ő beszélte rá Adamet, hogy vegye be azt a cuccot! Ez baromság! – Szó szerint tudtam, miket mondott Trish Coldwell akkoriban róluk. Kezdettől fogva elleneztem ezt a kapcsolatot, mert tisztában voltam vele, hogy ez a nő a kicsapongó életmódjával csak bajt hoz a fiamra. Most pedig a fiam halott, és ez az egész az ő hibája.

De nemcsak ez a nő, hanem Adam öccse, mostohaapja és az összes barátja is egyöntetűen ezt hangoztatta. Talk show-kban, blogokban, újságokban sorra jelentek meg a nővéremről szóló újabb és újabb történetek, melyekben lelkiismeretlen cicababának ábrázolták, a luxus és a bulizás megszállottjaként állították be, aki senki másra nem volt tekintettel, csakis saját magára. Én pedig ott dekkoltam Angliában, megdöbbenve, tehetetlenül ezekkel a szemenszedett hazugságokkal szemben. Semmit sem tehettem, amivel segíthettem volna Valerie-nek… Egészen mostanáig.

– Én azt mondom, nem jó ujjat húzni a Cordwellekkel – csóválta meg a fejét Malia. – Hisz láthattad Val esetében, a média segítségével milyen gyorsan a földbe lehet döngölni valakit. Nem akarom, hogy veled is ezt tegyék.

– Azt hiszed, nem tudok megbirkózni Trish Coldwell-lel? – kérdeztem dacosan.

– Én nem hiszem, hanem tudom, hogy nem tudsz. Az a nő életveszélyes, Helena. Az egész rohadt város a lábai előtt hever. Még a szüleid sem mertek vele szemtől szemben kiállni nyilvánosan, amikor Valerie-t a sárba tiporta.

Ebben igaza volt. A szüleim ugyan tettek pár jogi lépést a vádak ellen, de hivatalosan soha nem álltak ezekkel a nyilvánosság elé. Ez nem a mi stílusunk, mondták, amikor a bentlakásos iskolából felhívtam őket, hogy rákérdezzek, miért tűrik, hogy ez megtörténjen. Hogy miért nem harcolnak a lányukért, akit így besároztak. A bátyám adott néhány interjút, de a szüleim őt is lecsendesítették, remélve, hogy hamarosan mindenki elfelejti az ügyet, és a nép másról fog csámcsogni.

– Én nem vagyok az egész város – mondtam magabiztosabban, mint amilyennek éreztem magam. – Csak derítsem ki az igazságot, akkor aztán felőlem azt csinál, amit akar. Ha szilárd bizonyítékok lesznek a kezemben, az ellen semmit sem tehet. – Mennyire vártam a napot, amikor visszafizethetem ennek a családnak mindazt, amit az enyém ellen elkövettek.

– És hogyan akarsz bizonyítékokat szerezni? – kérdezte Malia. – A New York-i rendőrség mindent kivizsgált anno, ahogy a magánnyomozók is, akiket a te családod és Adam családja bérelt fel a nyomozásra. Semmit sem találtak, ami megcáfolhatta volna Trish állításait.

– Igen, de egyikőjük sem próbálta meg felmenteni Valerie-t a vádak alól. Csak azt akarták tudni, hogy bűncselekmény történt-e, vagy sem. És miután megállapították, hogy nem, senki sem foglalkozott azzal, hogy kiderítse, mi történt pontosan azon az éjszakán. Hát, én most megteszem. – Csaknem egy éven át készültem erre Angliában, betekintést nyertem az ügy aktáiba, anélkül, hogy a szüleim bármit is tudtak volna róla. Igyekeztem minden eddig ismert tényt összegyűjteni, amit csak lehetett, és alaposan kitervelni, hogy ha visszajöttem, miként fogok eljárni. És ennek a tervnek fontos része volt Malia.

– Ehhez azonban mindenekelőtt szükségem lenne egy fiatal, elhivatott rendőrnő segítségére, aki egy nap nyomozó szeretne lenni.

Tágra nyílt szemmel nézett rám.

– Azt akarod, hogy én segítsek? – kérdezte lehalkított hangon. – Len, most komolyan, tényleg azt hiszed, hogy ebből bármi lehet? Nem is tudom, Valerie biztosan ellenezné, hogy te is belekeveredj ebbe.

– Épp ellenkezőleg: Valerie pontosan ugyanezt tenné értem. Ezért képtelen vagyok a dolgot annyiban hagyni. Egyszerűen muszáj lerombolnom a róla koholt hazugságokat, és nyilvánosságra hozni az igazságot. És ezt is fogom tenni, a segítségeddel vagy anélkül.

Malia néhány másodpercig állta a tekintetemet, majd hátradőlt, és jól hallhatóan kifújta a levegőt.

– Ez őrület. Nem, te őrültél meg. Van egyáltalán terved? Akármilyen kiindulópont, ahonnan el lehetne indulni?

– Van. És szívesen meg is osztom veled, csak annyit kell mondanod, hogy benne vagy. Nem nagy dolgok, némi információ és egy kis segítség kellene. Nem foglak bajba keverni, ígérem – néztem rá reményteli mosollyal az arcomon. – Segítesz? Na, kérlek, ne kelljen könyörögnöm neked!

– Azt hiszem, ezt még nagyon meg fogom bánni – csóválta meg Malia a fejét, és mélyet sóhajtott. – De igen, segítek. Viszont nem csinálok semmi olyat, ami veszélyeztetné a munkámat, és nem vagyok benne semmi olyanban sem, ami téged veszélybe sodorhat. Megegyeztünk?

– Meg – bólintottam, és komolyan is gondoltam.

– Jó. Most pedig… mesélj a tervedről!

4

Jessiah

– Jó estét, Mr. Coldwell! – biccentett felém barátságosan a fiatal concierge fekete egyenruhájában, amikor beléptem a pazarul díszített fogadócsarnokba.

Megborzongtam a légkörtől, ami körülvett, ettől a mindenfajta otthonosságot nélkülöző, hűvös eleganciától. Az ember azt hihette volna, hogy egy minimalista luxusszálloda előterébe tévedt: fekete márványpadló, ameddig a szem ellát, ülőhelyek gyanánt Barcelona székek és öblös dizájnfotelek, valamint egy pult, mely olyan hosszú volt, hogy akár tíz ember is nyugodtan elfért volna mögötte. Csakhogy ez itt nem egy szálloda volt.

– Jó estét, Lara! – mosolyogtam rá udvariasan. Elvégre ő aztán igazán nem tehet róla, hogy már az ajtón belépve szorongás vesz erőt rajtam.

– Szóljak az édesanyjának, hogy itt van? – kérdezte.

– Nem, nem szükséges. Vár engem. – Továbbmentem, de aztán mégiscsak megfordultam. – Viszont megtenné nekem azt a szívességet, hogy amikor majd később újra elmegyek itt a szmokingomban, valami vészhelyzetet színlel? Mondjuk egy ájulást vagy ilyesmit, igazán nem vagyok válogatós.

Nevetett, nem is, inkább kuncogás volt, majd észbe kapott, hogy ha a főnöke rajtakapja, hogy itt flörtöl velem, bizonyára azonnal kirúgja. Arckifejezése máris visszatért a hivatalos szívélyességet tükröző maszkjához. Nagy kár, gondoltam egy pillanatra, a felvonók felé fordulva.

A lift felett jól látható, ezüst felirat állt, hogy mindenki számára egyértelmű legyen, hol jár – a híres Coldwell House-ban. A világ legmagasabb lakóépületében – az anyám tervei alapján –, 480 méternyi luxuslakás szupergazdagok számára. Ezzel az épülettel aztán örök emlékművet állított a Billionaires’ Row luxus-felhőkarcolói körében, amely azóta a dédelgetett álmai közé tartozott, hogy húszévesen megérkezett New Yorkba. Itt lakott a legfelső emeleten, a magány erődjében, ahogy ezt az épületet nem hivatalosan neveztem. Hisz ez a felhőkarcoló mérföldekre volt attól, amit háznak szokás mondani. És még annál is távolabb az otthon fogalmától.

A szupergyors lift kevesebb mint két perc alatt felrepített a 115. emeletre, közvetlenül a tetőtéri lakásba. Ahogy az ajtók kinyíltak, a lakás művészeti galéria benyomását keltő bejárati részébe léptem. A fehér fal előtti fehér komódon fehér liliommal teli váza állt, felette egy fehér kép lógott, rajta két fekete négyzettel. Minden olyan rémesen steril és borzasztóan rendezett volt itt. Semmi sem utalt arra, hogy nemcsak anyám lakik ebben a lakásban, hanem vele együtt a tizenöt éves féltestvérem.

– Trish? – Továbbmentem a nappaliba, melynek üvegablakai egyenesen a Central Parkra néztek. Ebben a napszakban nem sokat lehetett látni belőle, a város fényei azonban, melyek egészen a Hudson folyóig terjedtek, jól kivehetőek voltak. Sokan bármit megadtak volna ezért a látványért, ám engem teljesen hidegen hagyott.

– Itt vagyok. – Anyám a konyhasziget mellett állt, amely, ahogy a lakás túlnyomó része, szintén fehérre volt festve, és szemüvegét az orrára csúsztatva néhány papírt nézegetett. Meglehetősen groteszk jelenet volt ez, hiszen már hosszú, szürke estélyi ruháját is felvette, és szőke haját is gondosan feltűzte. Ahogy meglátott, vizsgálódó tekintettel tanulmányozta az én hajamat.

– Kértelek, hogy csinálj vele valamit, nem?

– Én pedig megmondtam, hogy nem fogok. Vagy elviszel így, vagy már itt sem vagyok – vágtam rá nem túl keményen, de határozottan.

Kezét kinyújtva végigsimított a fürtjeimen, amiket, szokásommal ellentétben, ma reggel úgy-ahogy még ráncba is szedtem.

– Adam rövidebben hordta – mondta halkan, azzal a mások előtt szinte soha ki nem mutatott szomorúsággal a szemében. És egy sor szemrehányással telve. A szemrehányások soha nem hiányoztak a tekintetéből, még ha nem is mondta ki nyíltan őket.

– Tudom – feleltem, az érintéstől elhúzódva. – De én nem Adam vagyok. – Jól tudtam, mennyire felesleges ezt megemlíteni, hiszen mindketten nagyon is tisztában voltunk vele.

Csak egy pillanatig tartott az egész, majd az anyám arcáról máris eltűnt minden érzelem, és leeresztette a kezét.

– Korán jöttél – jegyezte meg az órára pillantva.

– Igen, gondoltam, így Elivel is találkozhatok egy kicsit.

– Egész nap ki sem bújt a szobájából. Úgy volt, hogy Henryvel megy Yankees-meccsre, de Eli az utolsó pillanatban meggondolta magát. – A hangsúlyból, ahogy ezt mondta, tudtam, mire akar kilyukadni.

– Megint rosszabb lett? – néztem rá aggódva. Még egy hete sincs, hogy az öcsémet utoljára láttam, és az volt a benyomásom, hogy egészen jól van.

– Nem tudom. Egyszer rosszabb, aztán jobb, aztán megint rosszabb lesz. Valódi előrelépést nem látok – csóválta anyám a fejét, szemében azzal az Eli helyzete miatti értetlenséggel és tanácstalansággal, ami többek között engem is New Yorkban tartott. Egyszerűen nem tűrte a gyengeséget vagy a félelmet, soha nem engedte meg sem magának, sem másoknak. Az exe pedig, Henry, vagyis Eli apja, ebben a tekintetben nagyon hasonlított rá.

– Nem könnyű neki, ezt te is tudod – követeltem némi megértést az öcsém számára. – Nagy trauma érte. Ami nem múlik el egyik napról a másikra.

– Nem, egyik napról a másikra nem – sóhajtott anyám –, de az a dolog több mint öt évvel ezelőtt történt, Jess. Néha az az érzésem, hogy soha nem lesz képes túltenni magát rajta.

Nagy levegőt vettem.

– Sokáig egészen jól volt. De aztán a válásotok, majd Adam halála… ez megint visszavetette.

– Arról se feledkezzünk meg, hogy amint végeztél az iskolával, te is eltűntél az életéből – dobta vissza anyám a vádat.

– Elinek nem volt semmi baja, amíg távol voltam – vetettem ellen nyersen.

– Ó, és ezt te honnan tudod? – horkant fel. – Ha jelen sem voltál, helyette egyenesen a világ másik végéig mentél, mert nem bírtad tovább elviselni itt!

– Ki az, aki ezt el tudná viselni? – kiáltottam. – Fogalmam sincs, hogy lehet képes bárki ebben az átkozott városban élni, anélkül, hogy belebolondulna.

– Mintha ennek bármi köze lenne New Yorkhoz, és nem inkább arról lenne szó, hogy soha nem akartál ennek a családnak a része lenni – bámult rám anyám dühösen.

Na tessék. Már megint itt tartottunk, mint mindig, amikor arra emlékeztetett, mennyire utáltam, hogy az apám halálát követően ide kellett költöznöm.

– De most itt vagyok, nem? – préseltem ki összeszorított fogaim közül. – Ez nem elég neked? – Persze, hogy nem. Hogy lehetne, mindazok után, ami történt?

A szüleim története első ránézésre igazi közhelynek számított. Ahogy összeismerkedtek – gyönyörű, fiatal nő, idősebb, gazdag férfi. Több, mint harminc év és sok-sok millió dollár választotta el őket egymástól. Trish azonban nem akart trófeafeleség lenni, és a pénzt ruhákra vagy pezsgőre költeni. Kezdeni akart vele valamit, létrehozni egy saját birodalmat – és apa volt elég férfi, hogy mindenben támogassa. Cserébe anyám két gyereket szült neki, amit addig megtagadott tőle.

Ám néhány évvel a születésem után a szüleim rájöttek, hogy a fiaikon kívül semmi közös nincs bennük, így elváltak. Sem Adam tízévesen, sem én hétévesen nem voltunk elég idősek ahhoz, hogy magunk döntsük el, kivel akarunk élni, mégis meghallgattak minket: én apával maradtam, a bátyám pedig Trishsel. Másfajta döntés, hogy őszinte legyek, még csak meg sem fordult a fejemben, hisz anyámmal, mivel állandóan dolgozott, szinte semmilyen kapcsolatom nem volt, és Adammel, aki már egész kiskorától kezdve olyan komolynak és értelmesnek mutatkozott, sem volt túl sok közös bennünk. Az én igazi hősöm apám volt, ezért végtelenül élveztem, amikor a Village-be költöztünk, a legénylakásába, ahogy ő nevezte. Gyakorlatilag az általa üzemeltetett éttermekben nőttem fel, minden szabadságom megvolt, amit csak akartam, ám csak ritkán éltem vele. Sok időt töltöttünk az északon lévő farmján, ahol annyi természet állt rendelkezésemre, amennyit korábban elképzelni sem tudtam. Neki mindig volt rám ideje, nem úgy, mint Trishnek. Tökéletes élet volt számomra. Egészen addig a pillanatig, míg egyik napról a másikra meg nem szűnt létezni.

Épp a tizennégyet töltöttem, amikor apa meghalt, csak kicsivel voltam fiatalabb, mint most Eli. Egy értágulat vitte el, amit addig észre sem vettek, és ami épp akkor repedt ki, amikor iskolában voltam, minek nyomán apám azonnal életét vesztette, felfoghatatlan űrt hagyva maga után. Anyámhoz és Adamhez kellett költöznöm, abba a puccos lakásba, mindezt a világra dühös, gyászoló tinédzserként, aki akkoriban voltam; aki gyűlölte a felső osztályt, ahogy az apja sem törte magát soha, hogy oda tartozzon. Azok ott nem tudják, hogyan kell élni, mondogatta az öreg egyfolytában. És mennyire igaza volt.

Ettől kezdve az életemet szigorú szabályok határozták meg – szabályok, melyek közül az elkövetkező években szinte mindegyiket meg is szegtem. Éjszakánként kimaradtam, lógtam az iskolából, gyanúsabbnál gyanúsabb alakokkal töltöttem az időmet, akikkel véletlenszerűen akadtam össze, és minden veszekedésnél éreztettem anyámmal, mi a véleményem erről az életmódról, amibe csöppentem. Amikor üzleti vacsorákat adott, én partikat szerveztem otthonra. Ha valami hülye rendezvényre kellett mennem, a ruhatáram volt az – csakhogy mindenki láthassa –, amibe a legcsekélyebb energiát fektettem. A düh volt az én hajtóerőm, a düh, hogy az egyetlen embert, akit családtagnak tekintettem, elvesztettem. És ez visszhangra talált anyámban, akinek halványlila sejtelme sem volt, mit kezdjen a fiával, vagyis velem, aki mindig is idegen maradtam számára.

Adam volt az, akinek úgy-ahogy sikerült hidat építenie közöttünk. Egy idő után már nem lázadtam minden ellen olyan hevesen, anyám pedig nem követelte többet, hogy puccos jótékonysági rendezvényekre járjak, vagy hogy eljátsszam a jófiút az üzlettársai előtt. Sikerült hát egyfajta fegyverszünetet kötnünk, egészen Adam haláláig. De a viszonyunk most ismét meglehetősen ingatag lábakon állt. Holott még arra is hajlandó voltam, hogy a bátyám feladatainak egy részét átvegyem. És mindezt önként, szinte példamutatóan, botrányok nélkül tettem.

– Igen, itt vagy – válaszolt végül anyám a kérdésemre. Ám a „csakhogy már túl késő”-t így sem lehetett nem kihallani belőle. Hogy a kapcsolatunkat folyton robbanás fenyegette, nem csupán a zűrös tinédzserkoromnak volt köszönhető. Hanem egy évekkel ezelőtti beszélgetésünknek is, miután a közösségi média majd felrobbant a hírtől, miszerint Valerie Weston kezét nem más kérte meg, mint Adam Coldwell.

Jess, haza kell jönnöd, és feltétlen beszélned kell a bátyáddal. Emlékszem, Trish hangja mennyire feldúltnak hangzott. Eljegyezte azt a nőt, és fogalmam sincs, mit csináljak, hogy belássa, mekkora hiba volt ez. Ha van valaki, aki észhez tudja téríteni, akkor az te vagy.

Szerelmes, ez minden, válaszoltam, hisz abban a pillanatban én is pontosan tudtam, milyen érzés a szerelem. Hagyd, hadd legyen egy kis öröme az életben, úgyis mindig úgy táncol, ahogy te fütyülsz.

De ez a nő egy Weston! Ha egy ilyennel kezd az ember, annak csakis katasztrófa lehet a vége!

Ez meg milyen hülyeség?! Te tisztára paranoiás vagy. Adam végre élvezni akarja az életet, ne tedd tönkre!

Két héttel később a bátyám halott volt. Két és fél évvel később pedig itt álltam anyám előtt, és tudtam, hogy mindkettőnk fejében ugyanaz a kérdés kavarog: vajon megakadályozhattam volna-e a katasztrófát, ha hallgatok rá, és hazajövök időben?

– Mindegy. – Trish jól hallhatóan kiengedte a levegőt.

Egyikünk sem kért bocsánatot, ahogy előtte sem, soha. Éreztem, ahogy a köztünk lévő, hatalmas szakadék még jobban bebetonozódik. Továbbra sem nézett rám, úgy folytatta:

– Találtam egy új terapeutát. A konfrontációs terápia szakértője. Ő talán jut valamire Elivel.

– Azt hittem, nem akarod. – Tudtam, hogy a konfrontáció az egyik legígéretesebb terápia a pánikrohamokra, de Eli esetében annyi minden lapult a háttérben, hogy Trish és Henry eddig még nem merte kipróbálni. És bár reméltem, hogy az öcsémnek végül tényleg sikerül megszabadulnia a félelmeitől, aggodalommal töltött el a gondolat, mi mindennel kell eközben szembenéznie.