Fülöp Katalin

A közgazdaságtan régi
és új axiómái I.

A munka

Budapest, 2023

A TKP2020-NKA-09 számú projekt a Nemzeti Kutatási Fejlesztési és Innovációs Alapból biztosított támogatással, a Tématerületi Kiválósági Program 2020 pályázati program finanszírozásában valósult meg.

Szakmai lektor

Szemlér Tamás

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Fülöp Éva

Korrektor: Nagy Judit

Tördelőszerkesztő: Tihanyi József

ISBN 978-615-6598-12-7 (nyomtatott)

ISBN 978-615-6598-13-4 (elektronikus PDF) | ISBN 978-615-6598-14-1 (ePub)

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Bevezetés

Munkaerő és munkabér a közgazdaságtanban, az élő axiómák

Az ortodoxia paradigmája

Fogalmak

A munkapiac működése

A munkabérek

A nagy elődök munka- és bérelgondolásai

A preindusztriális korok közgazdászainak nézetei

Polgári indusztriális nézetek

A marxista munkaérték-elmélet

A neoklasszikusok térnyerése

A világvallások munka- és bérelgondolásai

A világvallások szemlélete

A hinduk gazdaságfilozófiája

A buddhizmus és a munka

A judaizmus és a munka

Az iszlám gazdaságtan

Keresztények a munkáról

Work-life balance

A munka és a pihenés premodern viszonya

Az analitikus filozófia posztmodern munkafelfogása

A work-life balance szlogen divatja
és a menedzsmenttanok világa

A munkavégzés 21. századi kihívásai

A főáramú gazdaságelmélet kritikája

Melléklet

Felhasznált irodalom

Bevezetés

Elterjedt vélemény, hogy a közgazdaságtan sokkal kisebb mértékben járul hozzá a nagy világproblémák megoldásához, mint az lehetséges és elvárható lenne. Miközben óriási tömegek élnek nélkülözésben, pénzügyi krízisek ütik fel a fejüket, demográfiai és ökológiai összeomlás fenyeget, forradalmi technológiai változások zajlanak, az óriási ismeretanyagot felhalmozó közgazdaságtudomány intellektuális monopóliumot épített ki a maga számára, önkorrekcióra nem hajlik, inkább a tudást a maga számára meghajlító hitrendszerként, mintsem nyitott és virulens tudományként működik. Lazítani kellene tehát az axiómák rendszerét és frissítésként beengedni alternatív – vagy divatosabban heterodox – elméleteket. Szigorúnak hangzó ítélet, bár az érted haragszom, nem ellened attitűd kiviláglik. Van ennél durvább vélemény is, ez károsnak és fertőzőnek gondolja a fősodratú közgazdaságtan látásmódját, amely alattomosan fertőzi meg a társadalomtudományokat és a hétköznapi gondolkodást. Drámai fejtegetéseket olvashatunk manapság, amelyek szerint a haszonelvű gazdasági felfogás hamarosan visszafordíthatatlanul tönkreteszi a természetet, bedönti a társadalmakat és pusztulásba sodorja az emberiséget. Közben a közgazdaságtan mai főpapjai szerint is inog kissé a paradigmák rendszere, a világ jelenségeit egyre nehezebb a korábbi feltevések alapján magyarázni. Pedig a jó szándék evidens, és óriásiak az ambíciók, hogy a gazdaság és a társadalom, sőt a környezet összes jelenségéről mondjunk valami érvényeset. Szakmán belülről ez nem látszik reménytelennek, különösen nem károsnak. Az ajtónyitogatás korábban sem volt idegen a közgazdaságtantól. Így lett az érvényes axiómák alapján gazdaságtana a bűnözésnek, a tudásnak, a figyelemnek és a boldogságnak is.

Arisztotelész óta papírunk van arról, hogy mindannyian a boldog életet keressük. Szerencsétlenségünkre olyan összetett ideált választottunk, amely komplexitásában szinte felfoghatatlan, millió összetevője, ha egyáltalán feltárható, egyszerre sosem megtapasztalható. A sok ezer év alatt összegyűlt kollektív bölcsesség szerint az élethosszig tartó értelmes aktivitás – nevezhetjük akár munkának is – feltétlenül része a boldogságnak. Ez adja a vizsgálat relevanciáját.

A munka a közgazdaságtan top tíz kategóriájának egyike. A munkagazdaságtan ma is pezsgő terület, különösen, ha hozzákapcsoljuk a menedzsmentet is. Az irányításban, a munkaszervezésben folyamatos az innováció, de a munkafolyamatok és a munkakörülmények is alapjaikban változtak meg a közelmúlt során. Mindez semmi ahhoz képest, ami előttünk áll. Úgy véljük, hogy a következő évtizedek egyenesen a munka forradalmát hozzák majd, nagy eséllyel teljesen mást és bizonyosan egészen másként fogunk hamarosan dolgozni. A munkaaxióma eközben stabilan tartja magát. A közgazdaságtan a neoklasszikusok nyomán a munkát ma is egyfelől erőforrásként, másfelől áldozatként értelmezi, következésképpen a munkabér költség és kompenzációs ellenérték. A munkatermelékenységnek a mikro- és makrogazdaságban is kulcsszerepe van, a menedzsment a figyelmét mára a működés lényegében minden területén a munka mért hatékonyságához igazítja. Eközben a felnövő munkavállalói generációk és az újabb munkafajták egyre nehezebben simíthatók bele a modellekbe, a munkaerőként való viselkedés egyre kevesebbek számára evidencia, a munka és a magánélet egyensúlya pedig divatos, de megoldhatatlan szlogen. Egyre hangosabb az a vélemény is, hogy a munkát a jövedelemtől el kellene választani.

Az elmélettörténet hihetetlenül sokszínű, a munkával kapcsolatban is évezredes tudás birtokában vagyunk, és ez sokkal szélesebb perspektívát biztosít, mint amit jelenleg felhasználunk belőle. Érdemes meríteni belőle.

Munkaerő és munkabér a közgazdaságtanban,
az élő axiómák

Az ortodoxia paradigmája

A főáramú közgazdaságtant másként neoklasszikus gyökerű vagy ortodox közgazdaságtanként szokás emlegetni. Természetesen nem jelent teljesen homogén ismeretanyagot, de elég jól körülhatárolható, részben az alkalmazott módszertana, részben a feltételezett paradigmarendszere alapján. Hahn szerint a paradigmát általában elfogadott modell vagy minta értelemben használják. „A paradigmák annak köszönhetik helyzetüket, hogy segítségükkel versenytársaiknál sikeresebben lehet megoldani néhány olyan problémát, amelyet a kérdéses tudományterületen tevékenykedők időszerűnek tartanak.”[1]

Egyáltalán nincs egységes álláspont a tekintetben, hogy hányszor történt a közgazdaságtanban paradigmaváltás, és melyik változás tekinthető annak egyáltalán. Mátyás Antal öt önálló paradigmát különböztet meg, Phyllis Deane szerint a tudomány egymást sorozatban váltó paradigmák története, de olyanok is vannak, akik szerint Hahn vagy Popper definíciói alapján nem is beszélhetünk paradigmarendszerről a társadalomtudományokban, hiszen az elvárható egyértelmű verifikálhatóság és falszifikálhatóság nem teljesül.[2] Ha viszont ettől az erős kritériumtól eltekintünk és létjogosultságot adunk a paradigmának, senki sem lesz, aki a neoklasszikus gyökerű közgazdaságtanra ne tekintene alapelveiben és módszereiben felettébb koherens paradigmarendszerként. Becker szerint:

„[A] közgazdasági megközelítés más megközelítéseknél sokkal nyíltabban és tágabb körben feltételezi a maximalizáló magatartást, legyen szó akár egy háztartás, egy vállalat, egy szakszervezet vagy egy kormányhivatal hasznossági vagy jóléti függvényének maximalizálásáról. Továbbá a közgazdasági megközelítés piacok létét feltételezi, melyek változó hatékonysággal koordinálják a különböző résztvevők (egyének, vállalatok, sőt országok) cselekvését oly módon, hogy viselkedésük kölcsönösen összehangolttá válik. […] A szűkös erőforrásokat az árak és más piaci eszközök osztják el a társadalomban, és ezáltal korlátozzák a résztvevők vágyait, és koordinálják azok cselekvéseit. […] Ahogy én látom, a maximalizáló magatartás, a piaci egyensúly és a stabil preferenciák – könyörtelenül és rendíthetetlenül használt – feltevései alkotják az ökonómiai megközelítés lényegét.”[3]

A neoklasszikus közgazdaságtan az egyéni gazdasági szereplőket vizsgálja, a szereplők racionális viselkedését feltételezi, és a gazdaságra mint egyensúly felé törekvő rendszerre tekint.[4] Öndefiníciója szerint a közgazdaságtan a szűkös erőforrások közötti racionális választást tanulmányozza, az optimumpontokat keresi. A neoklasszikus axiómagyűjteményre vonatkozóan az alábbi állításokat szokás megfogalmazni:

– Az ortodox gazdaságtan a tudományt értékmentes, objektív, pozitív tudománynak tekinti, amely vizsgálódási területét nem a társadalom egészében jelöli ki, hanem a szűkös eszközök közötti választást tanulmányozza.

– Vizsgálódásának tárgya a társadalomtól elszeparált egyén önálló döntései ahelyett, hogy az egyének és csoportok interakcióin keresztül értelmezné a döntéseket.

– Axiomatikus kiindulópont, hogy a gazdasági szereplőket önérdekük motiválja, szükségleteik kielégítését maximális szintre igyekeznek hozni, és ehhez racionális mérlegelést végeznek. Az ortodox gazdaságtan az ajándékozást és az altruista magatartást is önérdekek követésére vezeti vissza. A neoklasszikus axiómák talaján fejlődött ki a közösségi döntések tana, amely a redisztribúcióra, az állami bürokráciára és más társadalmi szintű döntési problémára is a haszonelvet és a marginalista módszereket alkalmazza.

– Mivel a gazdasági aktivitás legnagyobb részét piaci mechanizmus működteti, a közgazdaságtan mindenekelőtt a piaci működést tanulmányozza, s szintén alaptételként fogadja el, hogy a piacok épp úgy, ahogy az egész gazdaság, egyensúly felé tartanak, ez létre is jön és stabil állapotot jelent. A piacok logikájával magyarázza a gazdaság, sőt a társadalom működését.

– A piaci működés révén érvényre jut a hatékonysági kritérium, a jóléti optimum pedig csakis ennek révén érhető el a fősodratú elméletekben. Szintén neoklasszikus axióma a csökkenő tényezőhozadék és a jövedelemelosztás határtermelékenységeken nyugvó rendje.

– A szabadpiaci működés akadályai csökkentik a hatékonyságot, és éppen a jóléti optimum elérését akadályozzák azzal, hogy többletköltséget generálnak. A piaci működés az erőforrások teljes körű kihasználása felé tereli a gazdaságot, bár a külső keresleti és kínálati sokkok ciklikus működést, válságot, időleges output-visszaesést okozhatnak.

– A piaci működést a neoklasszikusok akkor nem tekintik ideálisnak, ha külső tényezők, például externáliák lépnek fel, és ezzel piaci kudarcokat okoznak. Az állami szerepvállalást ezért általában nem pártolják, mert az torzítja a piaci rendszer működését.[5]

– A mainstream elméletben minimum háttérbe szorul az úgynevezett személyes gazdaság vagy a magánszervezeti gazdaság problémaköre, lényegében a családon és a személyek közösségein belüli gazdálkodás, az önellátás problémaköre és a nonprofit tevékenységek, ahol a reciprocitás érvényesül. Ha egyáltalán foglalkozik valaki az ezen a szinten felmerülő kérdésekkel, akkor a piaci logikát teríti rá ezekre is.[6] Pedig a munka kapcsán nagyon sok olyan helyzet van, amikor a piaci viszonyulás kizárt vagy biztosan nem domináns. Ilyen a kaláka, a családi gazdaságban végzett munka, az önfoglalkoztatás, a családon belüli rászorulók érdekében végzett munka vagy az önkéntesség.

Fogalmak

A munka szerepét és jelentőségét a gazdaságban egyetlen valamennyire is átfogó elméleti gazdaságtani írás sem kerülheti meg. A munkafogalom mellett, gyakran helyett a munkaerő vagy munkaerőforrás kifejezést használjuk. Szintén alapfogalom a munkabér és ennek sokféle értelmezési tartománya – reálbér, nominálbér, bruttó és nettó bér, havi bér, darabbér, átlagbér, jövedelem stb. –, valamint a bérköltség. A munkához szorosan kapcsolódik a termelékenység és határtermelékenység fogalma, valamint a munkapiac minden kellékével, kereslettel, kínálattal, egyensúllyal és egyensúlytalanságokkal. A munkamegosztás, leggyakrabban szakmai specializáció értelemben, szintén a gazdaság alapvető szervező ereje. Logikusan idecsatolható kérdések még a foglalkoztatottság, munkanélküliség, aktivitás kérdésköre, ezek viszont inkább nemzetgazdasági keretekben értelmezhetők. A foglalkoztatottsággal kapcsolatos álláspontok tárgyalása viszont olyan tágra nyitná a témát, hogy ez csak említés szintjén kerül szóba. Így a következőkben a munka, a munkamegosztás, a munkaerő, a munkabér és annak mechanizmusa, valamint a munkapiac működése kerül összefoglalásra abban az összefüggésrendszerben, ahogy a főáramú közgazdaságtan ezt jellemzően tárgyalja.

A munkára általában a társadalom fennmaradásához szükséges tevékenységként gondolunk, amelynek mai tudásunk szerint harminc-negyvenezer éves messzeségbe vezet vissza a története. Az emberiség őstörténetének munkatevékenysége a vadászat és a gyűjtögetés volt, az utolsó jégkorszak után megjelent a földművelés, azóta pedig egyre csak gyarapszik a változatos ipari, mezőgazdasági tevékenységek és szolgáltatások köre, amelyekre munkaként tekintünk. A munkadefiníciók jellemzően nagyon általános megfogalmazások.

„A testi vagy lelki erőnek megfeszítése, melynek czélja valamit véghez vinni, vagy eléállítani, vagy képezni stb. […] A testi és lelki erő megfeszítésének tárgya, vagyis azon dolog, melyet valaki véghez visz, eléállit, készít, képez stb.”[7]

A Pallas Nagy Lexikona szerint a munka közgazdasági értelemben

„az a tudatos emberi tevékenység, melynek célja gazdaságilag hasznosat, értékeset teremteni. A M.-nak azonkivül, hogy fontos termelési tényező, az emberi művelődésre nézve óriási jelentősége van. Abból, amit a természet fáradság nélkül nyujt, a legkezdetlegesebb emberi lény sem létezhet. Csakis számos nemzedék folytonos és haladó, munkája emelheti az embert a művelődés magasabb fokára. A M. a testi jólétre is kedvező hatást gyakorol, mig a munkanélküli folytonos élvezet unottsághoz, elzsibbadáshoz vezet. A M.-nak erkölcsi jelentősége is van egyrészt azáltal, hogy az ember hivatásszerü tevékenységévé s mint ilyen az erkölcsi életcélok eszközévé válik, másrészt azáltal is, hogy az emberekre nemesítőleg és nevelőleg hat.”[8]

A magyar és a latin eredetű nyelvekben a munka szó etimológiájában benne van a szenvedés.

„Szláv eredetű szó: szerb-horvát, szlovén, szlovák muka (‘kín, baj, gyötrelem, vesződség’). A magyarba még a 10. század vége előtt, nazális magánhangzót tartalmazó alak kerülhetett, s egy ideig őrizte a szláv nyelvekbeli jelentést, ahogy a Halotti Beszédben olvassuk: haraguvék isten, es vetevé üt ez munkás világbele. A ‘kín’  ‘keserves munka’  ‘alkotó munka’ jelentésfejlődés a latinban is lejátszódott, a labor eredeti jelentése ugyanis ‘teher, szenvedés’ volt.”[9]

Az angol labour vagy labor kifejezés is munkát jelent, olyan értékes szolgáltatást, amely hasznot hajt vagy vagyont képez, ide nem értve a tőke felhalmozását és az üzleti kockázatok vállalását. Tartalmazza a kétkezi munkások szolgáltatásait, de bármilyen egyéb szolgáltatást is magában foglal. Nem szinonimája a fáradságnak és a megerőltetésnek, és a fizika munkafogalmához is csak áttételesen kapcsolódik. Az ember fizikai energiáinak termelési munkára való felhasználása éppen úgy eleme, mint a különböző készségek, képességek és az önállóság alkalmazása. Minden munkában közös, hogy időt használ fel. Az is közös jellemző, hogy a játéktól eltérően nem önmagában rejlik a célja, hanem a végterméke érdekében, vagy az eredményből való részesedésben.[10]

Már a munka történetének hajnalán elindult a munkamegosztás, amelynek a közgazdaságtan különösen nagy jelentőséget tulajdonít. Bücher a munkamegosztásra az alábbi definíciót adja:

„[E]mberi akaratnyilvánítás által kiváltott speciális fejlődési folyamat, amelyben egy gazdasági teljesítményt egy személyről, aki eddig azt ellátta, több személyre ruháznak át, oly módon, hogy a továbbiakban mindegyikük a korábbi összmunkának csak egy elkülönülő részét látja el. A munkamegosztás ennek megfelelően abban ismerhető fel, hogy az egy meghatározott gazdasági cél eléréséhez szükséges munkaerő létszáma nő, és hogy egyúttal a munka differenciációja is megtörténik. A gazdasági feladatok leegyszerűsödnek: jobban illeszkednek az emberi képességek korlátaihoz, s egyúttal individualizáltabbá válnak. A munkamegosztás ezért egyúttal mindig a munka tagozódása is, a munka szervezése a gazdaságosság elve szerint; eredménye mindig különböző erők egy cél érdekében történő együttműködése, amit korábban egyetlen erővel is el lehetett érni.”[11]

A munkamegosztás fenti megfogalmazásába beleillik többféle megvalósulási módja. Egyaránt jelent termelésmegosztást, munkafelbontást, szakmai specializációt és az úgynevezett munkaeltolódást is, amely a technikai fejlődésből következik, és azt jelenti, hogy a munkaműveletek egy része más iparágba tevődik át.

Közgazdasági jelentősége is óriási, de ezen túlmutató szerepe is van: „növeli a munkás termelőerejét és ügyességét, elengedhetetlen feltétele a társadalmak anyagi és szellemi fejlődésének, forrása a civilizációnak.”[12] „[I]gazi funkciója az, hogy a szolidaritás érzését teremti meg két vagy több személy között.”[13]

A közgazdászok természetesen legfőképpen a produktum minőségének javulásában és a munka direkt hatékonyságának megnövekedésében látják a munkamegosztás jelentőségét, és ezt már az ókorban is észlelték a gazdaságfilozófiák tanúsága szerint. De az szintén fontos, hogy a munkamegosztásból származó társadalmi szolidaritás és a bizalmi tőke a tranzakciós költségeken keresztül áttételesen is növelik a hatékonyságot. E tárgykörben Francis Fukuyama először 1995-ben publikált Bizalom című műve[14] a legismertebb, amelyben a szerző a bizalmi kapcsolatok gazdasági jelentőségét elemzi. A szövevényes összefüggések közül a legelfogadottabbak, hogy a bizalom csökkenti a jogi költségeket – feleslegessé teszi a részletes szerződéseket és redukálja a jogsértéseket –, továbbá az információs kiadásokat is. Bizalmi kapcsolat esetén a felek kisebb kockázatot érzékelnek, így kevesebb költséget fordítanak az információs aszimmetria csökkentésére is. Mindezeket a tranzakciós költségek közé soroljuk, amelyek alacsony szinten tartása jótékony hatással van a költségszintre és a profitrátára is.

A közgazdaságtan a munkavállalást piaci aktusként értelmezi, ahol a keresletet a munkaadó, a kínálatot a munkát vállaló jelenti. Ezen a piacon az áru nem a munka – hiszen ez az alkufolyamatban még csak fikció –, hanem a munkaerő, a munkavégzés képessége. A munkaerő definiálása az úgynevezett termelési erőforrások között történik, például ilyen módon:

„A termelési ráfordításokat termelési tényezőknek hívjuk. A termelési tényezőket gyakran olyan tág kategóriákba soroljuk, mint a föld, a munkaerő, a tőke és a nyersanyagok. Az teljesen nyilvánvaló, mit is jelent a föld, a munkaerő vagy a nyersanyag, a tőke viszont új fogalom.”[15]

A munkaerőre a bérbe adható földterületekkel vagy a befektethető pénzösszegekkel paralel eladható készletként tekintünk. „A legtöbb ember számára készletének zöme saját munkaerejéből áll. Az emberek munkaereje, azaz »munkakészlete« azt a munkamennyiséget jelenti, amit képes eladni, nem azt, amit a valóságban elad.”[16] A munkabér a munkaviszonyból származó jövedelem, a munkavégzés ellenértéke, a piaci mechanizmus révén határozódik meg a következő pontban foglalt működési rendben.

A munkapiac működése

A munkaerőpiac az a virtuális tér, ahol a homogénnek feltételezett munkaerő felé megfogalmazott vételi és eladási szándék találkozik. Az eladási szándék, a munkaerő kínálata az egyén felől fogalmazódik meg. A vételi szándék a tiszta piaci modellben vállalati kereslet, de a vegyes gazdaságban az állam felől is érkezhet. A piac áruja a munkaerő, piaci ára pedig a munkabér.

A munkaerőpiac másodlagos vagy származékos piac, ahogy a többi tényezőpiac is, mert a tényezőknek nem tulajdonítunk önmagukban hasznosságot, csak áruelőállítási potenciált. Ezért keresletük az elsődleges piacoktól származik. Ha a termékpiacokon kereslet mutatkozik, az iparágban tevékenykedő addig igyekszik fokozni a kibocsátását, míg a vállalat határköltsége eléri a határbevételét. Ennek érdekében vásárolja meg a szükséges erőforrásegységeket. Vásárlása során folyamatosan mérlegel a tényezők határköltsége és határtermelékenysége szerint. A tényezőnkénti határtermelékenység-ár arányait veti össze, és abból az erőforrásból vásárol, ahol ez a ráta magasabb. Mivel a termelésbe állításokkal a határtermelékenység folyamatos csökkenését és sztenderd egységárat feltételezzük a sokszereplős piacokon, a kiegyenlítődés miatt a váltás az erőforrások között előbb-utóbb szükségessé válik. A termelésszervezésnek ez az alapmodellje végtelen számú erőforráskombinációt, tökéletesen osztható erőforrásokat – munka, tőke, földterület, információ stb. –, homogén erőforrásegységeket, teljes informáltságot feltételez. De a modell használható akkor is, csak véges számú kombináció alkalmazható a termelésben. A piaci ár és keresett mennyiség összefüggését mutató parciális keresleti függvények negatív lefutásúak, a magasabb tényezőárak alacsonyabb kereslettel járnak együtt.

A parciális tényezőkínálati függvény pozitív meredekségű, ha a kínált mennyiséget a piaci ár függvényében vizsgáljuk. A magasabb munkabér ceteris paribus nagyobb kínálatra ösztönöz, makrodimenzióban többen állnak munkába, mikroszinten az egyén többet hajlandó dolgozni.

A kínálati oldalon is mérlegelést feltételezünk, a munkavállaló a szabadideje és a munkaideje között hajthat végre átcsoportosítást. A munkakínálat reálbérnövekedéssel ösztönözhető. A munkavállaló a jólétét szeretné maximalizálni, adott életminőség viszont változatos munkajövedelem-szabadidő kombinációkban valósulhat meg. Adott bérszint mellett egyik a másik rovására változtatható, és itt is érvényesül a csökkenő határhaszon törvénye: egyre kisebb határhasznot ad az újabb szabadidőegység, de egyre inkább felértékelődik, ha a munkaidő felé történik átcsoportosítás. Ebben a modellben a szabadidőnek önmagában hasznossága van, növekedése a jólétet növeli, ahogy a jólétet növelik a munkabéren vásárolható jószágok is. A munkaidő viszont a szabadidő feláldozásával jár. A helyettesítés egyéni határrátája szubjektív, a munkavállaló maga tudja csak meghatározni, hogy adott esetben mekkora bérkompenzációra van szüksége ahhoz, hogy újabb szabadidőt áldozzon fel. Valójában a kínálati oldalon két hatás érvényesül: a jövedelmi és a helyettesítési hatás. A helyettesítési hatás lényege, hogy az egyre növekvő reálbér újabb és újabb szabadidő-feláldozásra ösztönöz. A szabadidő ugyanis annyira megdrágul, hogy érdemes más javakkal helyettesíteni. A jövedelmi hatás azt jelenti, hogy a növekvő reálbérrel egyre jobb helyzetbe jutó egyén minden jószágból, így a szabadidőből is többet szeretne fogyasztani. Ezért mondjuk azt, hogy magas reálbérszint mellett az egyéni munkakínálat visszahajló lehet, ugyanazt a munkaidő-szabadidő arányt választhatja valaki alacsony és magas reálbér mellett is.

A háztartási megfontolások némiképp bonyolultabbak, ha az otthon végzett, nem fizetett, de hasznosságot jelentő tevékenységekre is kiterjesztjük a modellt. Ebben az esetben háromfelé kell osztani a rendelkezésre álló időt: az önmagában hasznos szabadidőre, a munkabérrel kárpótolt munkaidőre és az otthon végzett tevékenységekre, amelyek haszna abban áll, hogy a másnak kifizetendő költséget megtakarítjuk. Az átcsoportosítás logikája hasonló: azt feltételezzük, az idő eltöltését mindenki maga határozza meg és úgy optimalizál, hogy az összhaszna maximális legyen. Az aktivitási ráták egyébként elég nagy eltérést mutatnak időben és területenként is, ami a következőkkel magyarázható:

– a gazdasági körülmények eltéréseivel;

– a munkavállalói karakterisztika eltéréseivel;

– a kormányzati szabályozással;

– a statisztikai számbavétellel;

– a populáció sajátosságaival, egészségi állapottal, képzettségi szinttel, mobilitással stb.;

– a szokásokkal és társadalmi konvenciókkal.[17]

A piaci keresletet és kínálatot a szabad áralakulás – munkapiacról lévén szó a bérek változása – tereli egyensúlyi pozícióba, amely mechanizmus egyben az egyensúly tartós fennmaradásának is a biztosítéka.

A munkabérek

A neoklasszikus logika szerint a vállalkozó a termelési tényezők határtermelékenysége és egységára alapján vásárolja össze az aktuális tényezőstruktúrát, ebből következően a tényezőtulajdonosok, így a munkavállaló is erőforrásának határtermelékenysége szerint részesül a jövedelemből. A termelés illusztrálására általában a lineárisan homogén Cobb–Douglas termelési függvényt használjuk, ahol a tényezők termelési rugalmasságának az összege egységnyi, a határtermékek és a tényezők szorzatai pedig kiadják a teljes termelést. A piaci verseny feltételei között a tényezők határtermékértéke egyenlő a díjazásukkal, tehát az úgynevezett kimerítési tétel értelmében minden termelési tényező megkapja díjazásként az általa létrehozott határtermék értékét.[18] A munkakereslet tehát a határtermelékenységet tükrözi, a termelékenységet pedig egy sor tényező befolyásolja, például a képzettség, a rátermettség, a tőkeintenzitás, a munkakörülmények stb.

Az aggregált munkakínálat a népesség által felkínált munkaórák számát jelenti, ami az egy munkásra jutó munkaidő és az aktivitási ráta függvénye. Nyugati szemszögből még egy fontos összetevője van, a bevándorlás intenzitása.[19] A gazdaságpolitika ugyanis több nyugati országban tudatosan épít a bevándorlás egy bizonyos folyamatos rátájának fenntartására. Az ILO (International Labour Office) statisztikája szerint a külföldön született, munkavállalási céllal országot váltók 2019-ben a világ munkavállalóinak alig 5 százalékát adták. A leggazdagabb országok esetében azonban a bevándorló munkavállalók aránya már átlagosan 18 százalék volt 2019-ben, mert a munkavállalási célú migráció legalább kétharmada tartósan a legmagasabb jövedelmű országokba, elsősorban az USA-ba és Nyugat-Európába irányul.[20] A gazdag olajállamok szintén nagy szívóhatással bírnak a globális munkaerőpiacon, ilyen módon számukra a munkapiaci kínálat folyamatosan kívülről is bővül.[21]

A kereslet és a kínálat együtt alakítja ki az egyensúlyi reálbért, amely mellett csak önkéntes munkanélküliség lehetséges, azaz lesznek olyanok, akik túl alacsonynak találják ahhoz, hogy munkába lépjenek. Akinek viszont megfelelő a piaci bér, az munkába tud lépni, tehát egyensúly tud kialakulni a szabadon mozgó bérek mellett.

A bérek sokfélék, ennek magyarázataként elsősorban a munkaerő heterogenitása és a munkák sokszínűsége szolgál. Béreltérést okoznak a kompenzációs igények és az egyedi járadékok is. Utóbbiak az átlagosnál sokkal kiválóbb munkaerőre, előbbiek a kivételesen rossz vagy kockázatos munkára vonatkoznak. Ráadásul szegmentáltak a részpiacok is, a specializáció miatt csak korlátozottan helyettesíthetők egymással a szakmák képviselői, ők tehát nem versenyeznek, szegregált munkapiacokon jelennek meg. Így alakulhat ki az a helyzet, hogy a különböző ágazatok átlagbérei nagyon elszakadnak egymástól.