Éljen a gonosz!
Author: Brennan, Sarah Rees
Date: 2026-09-04
Publisher: Agave Könyvek

Sarah Rees Brennan: Long Live Evil

Copyright © 2024 by Sarah Rees Brennan

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Rees Brennan: Long Live Evil

Orbit, an imprint of Little, Brown Book Group, Great Britain, 2024

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 472 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótai Kata, Takács Zsolt

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

A testvéremnek, Rory Rees Brennannek,
aki egy igazi hős, jobb bármelyik könyv bármelyik szereplőjénél

Minden nyelv másféle szóba tör ki,

És minden szó elítél, mint gazembert.

Shakespeare: III. Richárd

(Szigligeti Ede fordítása)

ELSŐ FEJEZET

A főgonosznő szembenéz a halállal

Szörnyű csodák földje a miénk. A halottak itt életre kelnek, és a hazugságok valósággá válnak. Vigyázzatok! Itt minden fantáziakép megtestesülhet.

A vas kora, ANONYMUS

A CSÁSZÁR BERONTOTT A TRÓNTEREMBE. Egyik kezében a kardját tartotta, a másikban az ellensége fejét. Lendületesen lóbálta a trófeát, ujjait a vérben úszó, kócos tincsek közé fonva.

Útját a kovácsoltarany padlólapokon skarlátvörös lábnyomok kísérték, csizmája mély, bíborvörös foltokat hagyott maga után. Még a fekete köpenye belsejében lévő jégkék bélésből is vér csöpögött. Egyetlen testrésze sem maradt makulátlan.

A koronás halotti maszkot viselte, amiből hiányzott a homlokát díszítő drágakő, és egy bronzból készült mellvértet, amelyen vasból kovácsolt hullócsillagok sorakoztak. Kesztyűjének vörösen csillogó fémujjai fényes karmokban végződtek.

Amikor felemelte a maszkot, látszott, hogy a düh és a fájdalom új ráncokat vésett az arcára. A napfény nélkül töltött hosszú idő alatt a bőre olyan színűre fakult, mint a téli derengés, sugárzó szépsége annyira jegessé vált, hogy szinte égetett. Egy szobor benyomását keltette, az arcát csúfító vérfoltok fehér márványra hullott vörös virágokra emlékeztettek. A lány alig ismerte fel.

Ez a férfi volt az Egyszer s Mindörökre Császár, a Romlott és Isteni, az Elveszett és Megtalált Herceg, a Rettegett Szakadék ura, az Elevenek és Holtak vezére. Senki sem tudta megállítani a diadalmenetét.

A lány nem bírta elviselni a mosolyát, ahogy a mögötte csoszogó holtak látványát sem. Tekintete a férfi pengéjének éhes csillogására tévedt. Azt kívánta, bárcsak törött maradt volna az a kard.

Eyam újrakovácsolt kardjának markolata olyan alakú volt, mint egy feltekeredett kígyó. A pengéjén úgy csillogott és hullámzott a felirat, mintha vízre írták volna. Az egyetlen szó, ami tisztán olvasható maradt a síkos vér alatt, a Vágy volt.

Az ezüstkezű lány reszketett, nagyon egyedül érezte magát a palota szívében. A Császár odalépett a trónhoz, és azt mondta…

– NEM IS FIGYELSZ!

– Elég fura szavak ezek egy Császártól – jegyezte meg Rae.

Alice, Rae kishúga a lány kórházi ágyának végében ült, és úgy szorongatta a fehérre festett acél lábtámaszt, akár egy mentőövet. Alice drámai hangvételű felolvasást tartott a nővérének a kedvenc könyvsorozatukból, ám ő nem tanúsított elég komolyságot.

Az élet túl rövid ahhoz, hogy az ember bármit is komolyan vegyen, legalábbis Rae így gondolta. Alice rózsabimbóra emlékeztető szája elítélően megvonaglott. Pedig a rózsabimbóknak nem lenne szabad ítélkezniük.

Amikor Rae négyéves volt, az anyja egy gyönyörű kishúgot ígért neki.

Alice tavasszal érkezett meg. Az udvarukban hófehérbe öltöztek az almavirágok, egy leheletnyi rózsás árnyalattal, a lombok pedig egész nap a hajnali felhőket idézték Rae ablakában. A szüleik rózsaszín gyapjúba és fehér csipkébe bugyolálva hozták be hozzá a kis Alice-t, amitől úgy tűnt, mintha ő is egy kipattanni készülő kis bimbó lenne. Rae mohó tekintete előtt olyan áhítatos arccal hajtották fel a takaró csücskét, ahogyan a vőlegény emeli meg a menyasszonya fátylát, és megmutatták neki az újszülött arcocskáját.

Alice nem is volt gyönyörű. Úgy nézett ki, mint egy mérges kis dió.

– Hé, furipofi – mondogatta Rae a húgának egész gyerekkorukban. – Ne sírj! Lehet, hogy ronda vagy, de én nem fogom hagyni, hogy ezért kicsúfoljanak.

Az élet gyakran hoz ironikus fordulatokat, a sorsnak ugyanis elég bizarr a humorérzéke. Ahogy Alice egyre nagyobb lett, arcában a csontok apránként tökéletesen elrendeződtek, és még az alkata is harmonikusabbá vált, mint bárki másé. Gyönyörű lett. Az emberek ugyanakkor Raet is csinosnak tartották.

De Rae most már nem volt csinos. Sőt, már azelőtt is tudta, hogy csinosnak lenni nem ugyanaz, mint szépnek.

A szépség olyan, akár egy hatalmas esernyő: egyrészt hasznos, másrészt elég kényelmetlen tud lenni. Három évvel ezelőtt a két testvér elment egy találkozóra, amit Alice kedvenc könyvsorozatának rajongói szerveztek.

A vas kora az elfeledett istenek és régi bűnök, a szenvedély és a borzalom, a remény és a halál epikus regényfolyama volt. Mindenki egyetért abban, hogy nem a romantikus szál a lényege, ennek ellenére folyamatosan a szerelmi háromszögről vitatkoztak. Minden megvolt a könyvekben: kardok és ideológiák ütközése, kétségbeesés és tánc, a szerény származású hős, aki megszerzi a legfőbb hatalmat, és a páratlan szépség, aki után mindenki áhítozik, ám őt csakis a főhős kaphatja meg. A főhősnő a tiszta szívével felülkerekedik riválisain, és így az ország királynéjává válik. A főhős legalulról küzdi fel magát, hogy a birodalom Császára legyen. A hősnő azért nyeri el a jutalmát, mert szép és erényes, míg a hős azért, mert egy jóképű szemétláda.

Alice a Vérbe Mártott Szépségként emlegetett antihősnek öltözött a találkozón. Rae nem értette, miért akar a húga a főhősnő gonosz mostohatestvérének öltözni.

– Nem én vagyok az, aki nem tud különbséget tenni a jelmezek és a valóság között. – Hogy egy kicsit tompítsa a szavai élét, Alice a nővére vállához támasztotta szokatlanul sötét hajú fejét. – Az a helyzet, hogy ő pont úgy néz ki, mint te. Én pedig akkor tudom bátornak tettetni magam, ha rád hasonlítok.

Akkoriban Rae még nem olvasta a könyveket, de a pomponlány-egyenruháját viselte, hogy legalább mindketten jelmezben legyenek. Az emberek sorban álltak előttük, hogy megkérjék Raet, készítsen róluk egy közös fotót Alice-szel. A sor végén várakozó fiú áhítattal bámulta a lányt, egy másik srác viszont, aki az Első Herceg kétélű fejszéjét lóbálta, vicceket kezdett mesélni Alice-nek, és sikerült is megnevettetnie. Rae örült, hogy nevetni látja félénk húgát.

Amikor Rae már az utolsó srác telefonját tartotta a kezében, a viccmesélő kölyök tenyere Alice fenekére tévedt. Alice akkor még csak tizenhárom éves volt.

– Vedd le róla a kezed! – csattant fel Rae.

A fiú a zavar minden jele nélkül azt búgta válaszul:

– Ó, a bocsánatáért esedezem, úrnőm! Csak véletlenül tévedt rossz helyre.

– Semmi baj – mosolygott Alice, mert nem akarta megbántani a srácot, még ha azt nem is érdekelték mások érzései. – Itt repül a kismadár!

Kettejük közül mindig is Alice volt a kedves testvér. Rae elgondolkozva méregette egy darabig a fiú vigyorát, majd a kezében tartott telefonjára pillantott.

– A perverz meg itt guberál!

Ezzel hátracsapta a lófarkát, és a félig megevett hot dogokkal teli szemetesbe hajította a telefont. Kedvesnek lenni kedves dolog. De néha többre megy az ember a gonoszsággal.

A srác felhördült, és hátrahagyta a kiskorú feneket az elektronikáért. Rae rákacsintott.

– Ó, bocsánat, nagyuram! Véletlenül rossz helyre tévedt a kezem.

– Te meg minek öltöztél? Aljas pomponpicsának?

Rae átkarolta a húga vállát.

– A pomponok főpicsájának.

A fiú erre gúnyosan elvigyorodott.

– Fogadjunk, hogy még a könyveket sem olvastad.

Sajnos igaza volt. Viszont a srác balszerencséjére Rae folyékonyan tudott hazudni, a húga pedig megszállottan imádta ezeket a könyveket. Úgyhogy a lány a Császár egyik híres szavajárásával vágott vissza:

– Könyörögj kegyelemért! Azt mindig szórakoztatónak találom.

Ezzel tovalibbent onnan, esélyt sem adva további kérdésekre. Általában minden sztorira emlékezett, amit Alice mesélt neki, de ekkoriban már kezdte aggasztani, hogy mennyi minden nem jut eszébe a tanórákról, a beszélgetéseiből, sőt még az olvasmányaiból sem.

Ez volt az utolsó alkalom, amikor Rae meg tudta védeni a húgát. A következő héten elment az orvoshoz, hogy kivizsgáltassa a szűnni nem akaró köhögését, a fogyását és az emlékezetkieséseit. Ekkor kezdődött el az a vizsgálatsorozat, ami biopsziával, diagnózissal és egy három éven át tartó kezelésmaratonnal végződött. Rae egy része örökre ott ragadt életének abban az utolsó pillanatában, amikor még fiatal volt, és kegyetlen is tudott lenni, amikor még hihetett abban, hogy végül minden jóra fordul. Ez a része örökre tizenhét éves maradt. A többi viszont egyszerűen átugrotta a teljes köztes szakaszt a kisgyermekkortól egészen az öregasszonyságig, és most sokkal többnek érezte magát húszévesnél.

Már elmúltak azok az idők, amikor még reménykedhetett a csodában. Alice viszont csont nélkül teljesítette a hősnőkkel szemben támasztott összes elvárást. A kisebbik lány tizenhat éves volt, gyönyörű, noha erről mintha nem is tudott volna, és mindennél jobban rajongott a kedvenc könyvsorozatáért.

Alice Rae kórházi ágyán ülve feltolta az orrán a szemüvegét, és rosszallóan elfintorodott.

– Azt mondtad, szeretnéd felidézni a cselekményt, de még a legfontosabb fordulatokra sem emlékszel!

– A musical összes dalát kívülről fújom.

Alice felhúzta az orrát. Ő purista volt. Rae úgy vélte, kifejezetten hasznos, ha az ember legkedvesebb történetét számtalan különböző módon elmesélik, mert akkor kiválaszthatja a kedvenc interpretációját. A musical egyik sztárja sem volt elég szexi neki, de hát senki sem lehet olyan szexi, mint a kitalált karakterek. A könyvek szereplői veszedelmesen vonzóak, de a lehető legbiztonságosabb módon. Az embernek fogalma sem volt, hogy néznek ki, azt viszont tudta, hogy tetszenek neki.

– Akkor mondd meg, hogy hívják a Vérbe Mártott Szépséget! – Amikor Rae nem válaszolt azonnal, Alice a szemére hányta: – Mintha el sem olvastad volna ezt a könyvet!

Ez volt Rae bűnös titka.

Soha nem olvasta a kedvenc sorozata első kötetét.

A két lány azelőtt több könyvolvasós, együtt alvós bulit tartott. Egész éjjel összebújva falták a várva várt köteteket, vagy egymásnak meséltek. Alice az összes elolvasott regényről részletesen beszámolt a nővérének, Rae pedig mindig megmondta a húgának, hogyan kellett volna ezeknek a történeteknek végződniük. Rae akkoriban még nem hitt a húgának, amikor ő arról győzködte, hogy A vas kora megváltoztatja az ember életét. Alice romantikus irodalomrajongóvá cseperedett, és minden regénybe beleszeretett, ami csak a kezébe került. Rae mindig is cinikusabb volt nála.

Egy könyvet elolvasni olyan, mint egy új emberrel megismerkedni. Nem tudhatjuk előre, hogy megszeretjük vagy meggyűlöljük-e az illetőt annyira, hogy minden részletét magunkba szívjuk, vagy csak a felszínét súroljuk majd, és soha nem ismerjük meg a mélységeit.

Rae diagnózisa után Alice végre menekülésre képtelen hallgatóságra talált a nővérében. Az első kemoterápiás kezelés során Alice felcsapta A vas kora fedelét, és elkezdte felolvasni Raenek az első részt, ami tipikus fantasy-kalandregénynek tűnt: a bajba jutott leány magába bolondítja a koronás daliát. Rae, aki biztosra vette, hogy pontosan tudja, mi lesz ennek a vége, lelkesen hallgatta a sztorit a szórakoztatóbb – vagyis a véres és hátborzongató – részeknél, a többinél viszont elkalandozott a figyelme. Kit érdekelnek a megmentésre szoruló virágszálak? Csak a végén döbbent meg, amikor a Császár előlépett, hogy magának követelje a trónt.

– Várj, ez meg kicsoda? – kapta fel a fejét. – Imádom!

Alice hitetlenkedve meredt rá.

– Ő a főhős.

Rae csak úgy falta a következő két kötetet. A történet vad fordulatokat vett. Miután a királynéját meggyilkolták, a Császár romlásba döntötte a világot, majd egy sivár, üszkös csontokból álló birodalom felett uralkodott. A sorozat ezután ugyanilyen komor és sötét hangulatban folytatódott. Akár az is lehetett volna a címe, hogy Te jó ég, ebben mindenki meghal!

Eyam vérfagyasztó ege alatt szörnyek bolyongtak, némelyik ráadásul emberi alakban. Rae kifejezetten szerette a szörnyeket és szörnyű tetteiket. Utálta az olyan könyveket, amelyek szigorú használati útmutatókra emlékeztettek, és előírták, mi az egyetlen erkölcsös és elfogadható viselkedési mód bármilyen helyzetben. A remény tragikum nélkül üres és értelmetlen. Ezekben a könyvekben a különös, lenyűgöző világukban, a győzedelmes, ugyanakkor vérfagyasztó főhősükkel, a fájdalomnak súlya volt.

Mire a sorozat végére ért, Rae már kezdte magát rosszul érezni az olvasástól – tengeribetegség kerülgette, miközben a szavak óceánjában sodródott. Még a hangoskönyvek hallgatásától is elfáradt. Viszont mindenképpen meg akarta tudni, mi is történt pontosan az első kötetben, ezért rávette Alice-t, hogy „emlékeztetőül” olvassa fel hangosan. Ha létezett olyan hang, ami le tudta kötni Rae figyelmét, akkor az a számára legkedvesebb hang volt.

Csakhogy már a történet vége felé jártak, neki pedig még mindig sok minden homályban maradt A vas kora első kötetéből. Attól tartott, hogy le fog bukni a húga előtt, aki az egész történetet kívülről fújta.

Itt már csak a pofátlanság és a hidegvér segíthetett.

– Hogy merészelsz kételkedni bennem? – csattant fel Rae.

– Állandóan elfelejted a szereplők nevét!

– Ezeknek a szereplőknek nemcsak neve van, hanem mindenféle eposzi jelzője is, amit én azért már túlzásnak tartok. Ott az Aranykobra, a Vérbe Mártott Szépség, a Vasszűz, az Utolsó Remény…

Alice felsikoltott, a nővére pedig egy pillanatra azt hitte, azért, mert egeret látott.

– Az Utolsó Remény a legjobb karakter a könyvben!

Rae megadóan felemelte a kezét.

– Ha te mondod.

Az Utolsó Remény volt a szerelmi háromszög vesztes csúcsa, a jó fiú. Alice szerint a tökéletes srác, a kedvence, aki ugyanakkor arra pazarolta az idejét, hogy a messzeségből epedezzen a hősnő után, és túlságosan lefoglalta a búsongás ahhoz, hogy használja elképesztő természetfeletti képességeit.

A hősnőnek szerelmet valló pasik felvonultatása nagyon untatta Raet. Azt bárki mondhatta, hogy szerelmes. De amikor arra került a sor, hogy ezt be is bizonyítsák, a legtöbb jelentkező elbukott.

Alice röviden szipogott.

– Az Utolsó Remény érdemelte volna Liát. A Császár egy pszichopata.

Az elgondolás, hogy valaki megérdemel valakit, elég rosszul hangzott. A nőket nem pontokért osztogatják az első helyezetteknek. Alice bizonyára összekeverte a valóságot a videójátékokkal.

Rae ezt azonban figyelmen kívül hagyta, hogy megvédhesse a kedvencét.

– Azt is számításba vetted, hogy milyen markáns arcéle van a Császárnak? Már elnézést kérek a jók oldalától, de a gonosz egyszerűen szexibb.

Ő kifejezetten egyetértett azzal, hogy a szereplők múltja legyen nehéz. Mindössze azt kívánta, bár ne viselnék ezt ennyire idegesítően. Éppen azért kedvelte legjobban a Császárt a főszereplők közül, mert ő soha nem merengett a sötét múltján. Ő arra használta szentségtelen erejét és hatalmas kardját, hogy lemészárolja ellenségeit, majd ment tovább.

Alice elfintorodott.

– Az a vascipős izé undorító volt! És ha a főhős igaz szerelme undorító, abból mégis mit tanulnak a lányok?

Milyen vascipős izé? Rae úgy döntött, ez valószínűleg nem olyan fontos.

– A regényeknek izgalmasnak kell lenniük. Nem szükséges kioktatnod, nekem is elég jól mentek az irodalmi elemzések.

A betegsége előtt Rae volt az évfolyamelsőség várományosa, aki természetesen ösztöndíjjal mehet egyetemre. Ehelyett mostanra a testvérek felsőoktatási tanulmányaira félretett pénz teljesen elfogyott. Rae húszéves volt, és egyáltalán nem ment egyetemre.

De erről soha nem beszéltek.

– Valódi emberként a Császár elviselhetetlen lenne.

– Akkor még szerencse, hogy nem az – vágott vissza Rae. – Mindenki, aki azt hiszi, hogy a nők a könyvek miatt seggfejekkel fognak összejönni, az alábecsül minket. Ha a kitalált történetek ennyire átmossák az emberek agyát, akkor attól miért nem retteg senki, hogy a fiúkból roncsderbiző bérgyilkosokat csinálnak a filmek? Én nem megmenteni akarom azt a srácot, csak a véres parádéra vagyok kíváncsi.

Rae nem volt hajlandó újabb vitába belekezdeni arról, hogy a Császár nem normális. Nyilvánvaló, hogy nem normális. Aki minden második embert meggyilkol, akivel találkozik, az nem normális. A kitalált történeteket a problémák tartják életben. Nem véletlenül nem az lett a címe a Csillagok háborújának sem, hogy Csillagok békéje.

Miután Liát megölték, a Császár felültette a trónra a holttestét, és rákényszerítette az ellenségeit, hogy megcsókolják a halott nő lábát. Utána kitépte a szívüket. „Most már tudjátok, milyen érzés”, motyogta, és az áldozatai az ő arcát látták utoljára az életükben. A gonosz szereplők epikus magasságokba tudnak emelkedni, epikus mélységekbe tudnak süllyedni, és epikus szerelembe tudnak esni. A Császár szerelme maga volt az apokalipszis.

A való életben az emberek el szokták engedni a szeretteiket. Ezért vágynak a kitalált szerelemre, ami igazibbnak tűnik, mint a valódi.

Alice sóhajával egy tanyát is el lehetett volna fújni egy varázsbirodalomba.

– Én a média rossz mintázatairól beszélek, nem a konkrét történetről. Amúgy nagyon közhelyes a véleményed. Mindenkinek a Császár a kedvence.

Ez nevetséges állításnak tűnt. Elvégre sokan rajongtak az Utolsó Remény kifinomult szenvedéseiért, az Aranykobra dekadens bohóckodásáért, és a Vasszűz metsző szarkazmusáért is. A hősnőt érdekes módon elég kevesen szerették. Ki tudna olyan jó lenni, mint a tökéletes nő, és egyáltalán, ki akarna az lenni?

Még kevesebben szerették a gonosz mostohanővért. A túl ártatlan nőknél már csak a nem elég ártatlanok rosszabbak.

– A Vérbe Mártott Szépség senkinek sem a kedvence – mutatott rá Rae. – És nehogy a szememre hányd, hogy nem jegyeztem meg a nevét! Az az inkompetens cselszövő már az első könyvben meghal.

– Lady Rahela Domitiának hívják.

– Nem mondod! – vigyorgott Rae. – Akár Shatan Gonosdynak is elnevezhették volna. Nem csoda, hogy a Császár annyira bírta.

– Nem a Császár – javította ki Alice.

Ja, tényleg, a király csak később lett Császár. Rae bölcsen bólintott.

– Rahela volt a király szíve csücske – folytatta Alice –, amíg a hősnőnk meg nem érkezett az udvarba. Lia teljesen levette a királyt a lábáról, ezért a mostohanővére megőrült a féltékenységtől. Rahela és a szolgálója összeesküdtek, hogy megöljék Liát! Nem cseng ismerősen ebből valami?

– De, rengeteg minden. Mintha csengettyűkoncertet rendeztek volna az agyamban.

Rae egyre tisztábban emlékezett a húga hangjára. Ő mindig is értékelte a drámai haláljeleneteket.

A fejezet azzal kezdődött, hogy Lady Rahela, aki jellegzetes, hófehér, vérvörössel szegélyezett ruháját viselte, rádöbben, hogy bebörtönözték a lakosztályába. Másnap a király az egész udvar szeme láttára kivégeztette őt. Mindenki örült, hogy az a ribanc megkapta a magáét.

Rahela szolgálójának Lia amnesztiát ajánlott – ő a könyvben végig azt mondogatta: „tudom, hogy a lelkük mélyén jók”. Közben a szóban forgó szereplők meg vihogva harapták le kiscicák fejét. Az összetört szívű hajdani szobalányból aztán könyörtelen baltás gyilkos lett, aki később Vasszűz néven híresült el.

Mindegyik főgonosz a megváltás közelébe jutott, ám ehelyett aztán csak még mélyebbre süllyedtek a gonoszságba. Az ember folyton arra gondolt: Talán meggondolják magukat! Még nem késő! A legnagyobb gonosztevők haláljelenetei könnyekre fakasztották a rajongókat.

– Szeretnéd, ha tovább olvasnék? – kérdezte Alice. – Fel kell készülnünk a következő könyvre!

Úgy tudták, hogy a következő rész lesz az utolsó. Mindenki szomorú befejezésre számított. Rae rettegett tőle.

A remény tragédia nélkül üres és értelmetlen. Ahogy a tragédia is remény nélkül. Rae mindig azt mondogatta a húgának, hogy ez a történet mindkettőről szól. A kilátástalan sötétség nem tart örökké. Nem fogja mindenki egyre rosszabbul érezni magát, amíg meg nem halnak. Ő sziklaszilárdan hitt abban, hogy a Császár fel tudja támasztani a királynéját, és az utolsó pillanatban váratlanul mégis győzelmet arat, de az utóbbi időben ez a hite gyengülni kezdett. A fikciónak menedéket kellene biztosítania az élet megpróbáltatásai elől, Rae viszont egyre inkább úgy érezte, hogy ezt a történetet senki sem úszhatja meg ép bőrrel.

– Még nem állok készen a befejezésre – játszott meg egy drámai ájulást. – Hagyjatok kettesben a Császárral a trónteremben!

Alice a kórház ablakai felé fordult, amelyek az éjszaka beköszöntével átláthatatlan tükörré változtak. Rae döbbenten vette észre, hogy a húga szeme árulkodóan megcsillan az üveg tükrében. Pedig emiatt igazán nem lett volna érdemes sírnia. Ez az egész csak kitaláció volt.

– Ne viselkedj úgy, mintha minden, ami nekem fontos, csupán vicc lenne – szólalt meg Alice csendesen.

Raenek a húga kedvéért vissza kellett volna változnia azzá, aki régen volt. Okosnak és erősnek kellett volna lennie, olyasvalakinek, aki empatikus. Régen csak úgy áradt belőle mindez. Mostanra viszont kiürült.

Éles lett a hangja a bűntudattól.

– Nekem most kisebb bajom is nagyobb ennél!

– Igazad van, Rae. Te még akkor is azt hiszed, hogy igazad van, amikor mindenben tévedsz.

– Ez csak egy kitalált történet.

– Igen! – csattant fel Alice. – A semmiből találták ki, és most ezrek imádják! Viszont úgy érzem magam tőle, mintha valaki megértene, miközben a valódi életemben senki sem ért meg. De neked ez csak egy kitalált történet.

Rae szeme összeszűkült.

– Soha nem gondolkoztál még el azon, vajon miért nem akarok a végére érni ennek a sorozatnak, amiben mindenki meghal?

Alice szinte szikrákat szórva pattant fel, akár egy dühös rakéta.

– Te még csak azt sem érted, hogy miért az a jelenet a kedvencem, amikor az Élet és Halál Virága kinyílik! – vágta a nővére fejéhez.

Rae erre nem tudott mit felelni, mert fogalma sem volt arról, hogy mi történik abban a jelenetben.

Ebben a kórházban a fehér ajtókra fémkampókat szereltek. A kampókba bele lehetett kapaszkodni, ha bizonytalannak érezte magát az ember, és így könnyebben ki tudta nyitni az ajtót. Alice háta mögött olyan lendülettel csapódott most be ez az ajtó, hogy a Rae keskeny ágya melletti apró vizespohár is beleremegett.

A húga távozása nem jelentett meglepetést Raenek. Már mindenki mást sikerült elüldöznie maga mellől.

A párnára hajtotta a fejét, és összeszorított ajkakkal kibámult az ezüstös, üres ablakon. Aztán feltápászkodott az ágyból, mint egy kádból kimászó öregasszony. Az ajtó felé támolygott pálcikavékony lábain, amelyek megpróbáltak kicsúszni alóla, hogy végképp a földre vigyék. Rae néha úgy érezte, nem is a lába hagyja cserben, hanem a világ akarja végleg ledobni magáról.

Amikor kinyitotta az ajtót, Alice közvetlenül mögötte állt. A nővére karjába vetette magát.

– Hé, rondaság – suttogta Rae. – Ne haragudj!

– Te ne haragudj! – zokogta a húga. – Nem kellett volna felhúznom magam egy hülye sorozat miatt.

– De ez a kedvenc sorozatunk.

Rae volt a rendszerető testvér kettejük közül. Ő volt az, aki színkóddal jelölte meg a programokat a rajongói fesztiválokon, hogy optimalizálják az időbeosztásukat. Segített Alice-nek elkészíteni a jelmezét. Ez a sorozat olyasmi volt, amit együtt csináltak.

A sztori ugyan csak kitaláció volt, de a szeretet fontossá tette.

Alice a nővére vállához szorította az arcát. Rae tisztán érezte a testvére arcának melegét, és a szemüvege alól legördülő könnyeket, amelyek nedves foltokat hagytak a kórházi köpenyén.

– Emlékszel, hogyan meséltél nekem régen? – kérdezte Alice suttogva.

Olyan sok mindent csinált régen!

Pillanatnyilag azonban csak annyira volt képes, hogy átölelje a húgát. Furcsa érzés volt, hogy most soványabb, mint a nádszálvékony Alice. Rae szép lassan semmivé sorvadt. Alice viszont valóságosabbá vált, mint amilyen a nővére valaha is lesz már.

Rae csókot nyomott a húga kócos hajára.

– Holnap mesélek neked valamit.

– Tényleg?

– Bízz bennem! Ez lesz a legcsodálatosabb mese, amit valaha is hallottál – bökte meg bátorítóan a húgát.

Alice habozott.

– Anya is be fog nézni, ha sikerül elintéznie azt az adásvételt.

Az anyjuk ingatlanügynök volt. Jóval a látogatási idő után is dolgozott. Mindketten tudták, hogy nem fog bejönni. Rae felvette az anyjuk plakátjairól ismert negédes pózt, és felmondta a szlogent:

– „Élj álmaid otthonában!”

Alice már majdnem elment, amikor Rae ismét megszólalt:

– Furipofi?

A húga megfordult, és remegve nézett rá sötét, esdeklő tekintetével, mint egy kórházba tévedt őzike.

– Szeretlek – mondta neki a nővére.

Alice erre szívszorítóan gyönyörű mosollyal felelt. Rae visszatántorgott az ágyába, és hasra fordulva lefeküdt. Nem akarta, hogy a húga lássa, mennyire kimerült pusztán már attól is, hogy hangosan kellett beszélnie.

Az ágya mellett lévő A vas koráért nyúlt. Elsőre nem sikerült megfognia. Fogcsikorgatva markolta a könyvet, ám aztán rájött, hogy túlságosan remegnek az ujjai ahhoz, hogy kinyissa. A párnába fúrta az arcát. Nem volt ereje túl sokáig sírni, mielőtt álomba merült volna, a kezében még mindig a csukott könyvet szorongatva.

AMIKOR FELÉBREDT, egy idegen nő ült az ágya mellett, kezében a könyvével. A nő nem fehér köpenyt vagy ápolónői egyenruhát viselt, hanem fekete jóganadrágot és egy túlméretezett fehér pólót. Haját kontyba tűzte a feje búbján, és hűvösen méregette Raet.

– Eltévesztette a szobát? – motyogta a lány az álomtól kábán.

– Remélem, nem – válaszolta a nő. – Most nagyon figyelj, Rachel Parilla! Sok mindent nem tudsz még. Beszéljünk a kemoterápiáról!

A döbbenet teljesen magához térítette Raet. Oldalt volt egy kar, amivel meg lehetett dönteni az ágy hátrészét. Most meghúzta ezt a kart, mire a matraca megemelkedett, így jobb szögből látott rá a különös vendégére.

– Mire gondol, mit nem tudok?

Egyik csontos kezét közben a fejéhez kapta. Álmában megizzadt, és tudta, hogy a kopasz fejbőrén fényesen csillog a verejték a halogénlámpák fényében.

A nő hátradőlt, mintha kényelembe tudna helyezkedni a kórházi székben. Végighúzta az ujja hegyét A vas kora fedelén. Aranyszínű körömlakkja éles kontrasztban állt mélybarna bőrével és a fényes borítóval.

– A nyirokcsomóidban lévő daganatok mostanra agresszívabbá váltak. A prognózisod eleve elég gyászosnak tűnt, de eddig még volt remény. Hamarosan viszont az orvosok jelezni fogják, hogy ez a remény elszállt.

Rae körül megfordult a világ, amitől felkavarodott a gyomra és nem kapott levegőt. Legszívesebben lerogyott volna a padlóra, de eleve feküdt.

A nő könyörtelenül folytatta.

– A biztosításod nem elég jó. Az anyád újabb jelzálogot fog felvenni. El fogja veszíteni a munkáját. A családod elveszíti a házát. Mindent elveszítenek, és ez a rengeteg áldozat ráadásul semmit nem fog érni. Te úgyis meghalsz.

Rae viharos légzése összerázta teste romjait. Kétségbeesetten kutatott magában valamilyen érzelem után, ami nem a pánik, és végül a haragba kapaszkodott. Felkapta a vizespoharát, és a nő fejéhez vágta. A pohár ezer apró, éles gyémántszilánkra tört a padlón.

– Magának perverz örömet okoz a rákos betegek kínzása? Tűnjön el innen!

A nő nyugodt maradt.

– Most jön az utolsó dolog, amit nem tudsz. Hajlandó vagy megmenteni magad, Rae? Elmenni Eyamba?

Ez a nő vajon a pszichiátriáról szökött meg? Raenek fogalma sem volt, hogy van-e ebben a kórházban egyáltalán pszichiátriai osztály. Megnyomta a nővérhívót, hogy jelezzen az ápolóknak.

– Remek ötlet, kösz! Mindjárt veszek is egy repülőjegyet egy olyan országba, ami nem létezik.

– Ki mondta, hogy Eyam nem létezik?

– Én – közölte vele a lány. – Meg azok a könyvesboltok, amelyek A vas korát a fikció feliratú polcokon tartják.

Többször is megnyomta a gombot. Gyertek, mentsétek meg a beteget, nővérek!

– Gondolkozz el a következőn! Azt mondod valakinek, akit nem is ismersz, hogy „szeretlek”. Ez hazugság?

Rae óvatosan méregette a nőt.

– Igen.

A látogató szeme rezzenéstelennek tűnt, ám mintha rengeteg gondolat örvénylett volna a nyugodt felszín alatti feneketlen mélységben.

– Később megismered azt az embert, akinek hazudtál. Kimondod ugyanazokat a szavakat, és a „szeretlek” megdönthetetlen igazsággá változik. Vajon kő az igazság, vagy inkább víz? Ha elég sok ember kel át képzeletben egy világba, fokozatosan kitaposnak oda egy átjárót. Mi a valóság, ha nem valami olyasmi, ami tényleg hatást gyakorol ránk? Ha elég sok ember hisz valamiben, az nem válik valósággá?

– Nem – vágta rá a lány tárgyilagosan. – A valósághoz nincs szükség hitre. Én magamtól is valóságos vagyok.

A nő elmosolyodott.

– Lehet, hogy valaki hisz benned.

Hűha, egyesek itt nagyon jó gyógyszereket kapnak.

– Ez csak kitaláció.

– Minden csak kitaláció. Mi a gonosz? Mi a szerelem? Mindezt az emberek döntik el. Mindegyik létrehozza a hit egy-egy éles kis szilánkját, amiket aztán összeillesztenek. Elegendő vérrel és könnyel meg lehet vásárolni egy életet. Elegendő hittel igazzá lehet tenni valamit. Az emberek úgy találják ki az igazságot, ahogy minden mást is: együttes erővel.

Régen Rae vezette az iskolája szurkolócsapatát. A családja régen egy csapatként dolgozott, egymást segítve, amíg ő el nem veszítette azt a képességét, hogy bárkinek is segíteni tudjon. Egyszer volt, hol nem volt, talán igaz sem volt.

– Mi ad értelmet egy kitalált történetnek? – folytatta a nő. – A te életednek mi ad értelmet?

Semmi. Ez a halál durva, nagy igazsága. A legrosszabb dolog, ami Raevel valaha is történt, nem igazán számított. A kétségbeesett küzdelme sem számított, fikarcnyit sem. A világ nélküle is ment tovább. Mostanra kettesben maradt a halállal.

Igazából ezért szerette a Császárt annyira. Egy kedvenc szereplőt találni olyan, mint felfedezni egy szavakból álló lelket, ami megszólítja az övét. A Császár soha nem fogta vissza magát, és soha nem hátrált meg. Ő volt Rae féktelen dühe. Rae nem a bűnei ellenére szerette a Császárt, hanem a bűneiért.

Legalább egyikük képes harcolni önmagáért.

A görög színdarabokban a katarzis azután következik be, hogy a közönség árulást, megcsalt szerelmet és katasztrófát lát. A szereplőket addig edzik az elképzelhetetlen tragédiák, amíg meg nem tisztul a szívük. Egy kitalált történetben következmények nélkül átélhet az ember olyan borzalmas érzéseket, amelyeket a valóságban nem bírna ki. Ha Rae kimutatta volna, mennyire dühös, akkor még azt a néhány embert is elveszítette volna, aki eddig kitartott mellette. A lány tehetetlennek érezte magát, a Császár viszont még a csillagokat is lerázta az égről. Rae pedig vele együtt remegett közben a szűkös kórházi ágya rabságában. A Császár biztosította számára a társaságot.

Rae azonban nem volt hajlandó átadni magát a bolond reménynek.

– Én nem tudok elmenni Eyamba. Senki nem tud.

Egy igazi országnak lenne térképe, akarta felhozni érvként, de utána eszébe jutott Eyam térképe, ami a fal nagy részét elfoglalta Alice hálószobájában. A lány maga előtt látta a Jég és Magány Szikláinak csipkés csúcsait és ceruzavékony gerincét, a Valerius család hatalmas birtokait, a palota bonyolult titkos folyosóit, nagy tróntermét és üvegházát.

Rae még soha nem járt Eyamban. Peruban sem járt még soha. Mégis hitt Peru létezésében.

A nő felemelte a kezét.

– Én ajtót nyithatok neked oda.

– Ez az ajtó a kórház folyosójára vezet.

– Az ajtó vezessen az úton, vagy te? Kiléphetsz ebből a szobából, és Eyamban találhatod magad, annak a személynek a testében, akiébe a legjobban illesz. Egy olyan testben, amit az előző lakója már nem használ. Az Élet és Halál Virága évente csak egyszer nyílik Eyamban. Egyetlen esélyed van. Találd ki, hogyan juthatsz be a császári üvegházba, és lopd el, amikor virágzik. Ha megszerzed, kinyílik egy újabb ajtó. A tested addig aludni fog, és megvár téged. Ha megszerzed a virágot, gyógyultan ébredhetsz fel. Ha nem szerzed meg, nem ébredsz fel.

– Miért csinálja ezt? – követelt magyarázatot Rae.

A nő komoly hangon felelt.

– A szerelemért.

– És hányan fogadták el eddig az ajánlatát?

– Túl sokan – vált kissé szomorúvá a nő hangja.

– És hányan ébredtek gyógyultan?

– Talán te leszel az első.

A nővérhívó a jelek szerint elromlott. Rae akár ki is dughatta volna a fejét a folyosóra, hogy segítségért kiabáljon, de az ágyában is maradhatott, hogy tovább hallgassa a hagymázas ostobaságokat.

A cselekvést választotta.

Lelógatta a lábát az ágyról, és lerakta a padlóra. Betegen minden mozdulat elég komoly koncentrációt követelt. Minden lépés egy újabb döntés, amit a lánynak az esélyeit mérlegelve kellett meghoznia. Úgy érezte magát, mintha a szurkolócsapata piramisának tetején állna. Egyetlen rossz mozdulat katasztrofális zuhanással végződhetett.

Ismét felcsendült a nő hangja a háta mögött.

– Amikor a történet magába szippant és kifacsar, kegyelemért fogsz könyörögni?

A vágy olyan élesen és fényesen hasított a lányba, akár egy lángoló nyílvessző. Mi van, ha ez az ajánlat tényleg valódi? Erre a vad, édes gondolatra elmosolyodott. Képzeljük el, hogy kinyílik egy ajtó, mint egy könyv, amelyen át egyenesen be lehet lépni egy kitalált világba! Képzeljünk el egy nagy kalandot az egyre szűkösebb kórházfalak helyett, a semmivé szűkülő élet helyett! Azt, hogy milyen lenne nem szabadulóművésznek lenni, hanem a művészet szabadságát élvezni, képzeletbeli tájakra menekülni.

Egyszer, egy fürdőszobaajtó mögül, miközben ő azzal volt elfoglalva, hogy epét és vért hányt, meghallotta, ahogy egy tanítónős hang azt mondja az anyjának: ideje elengedni őt. Rae még nem tudta elengedni önmagát. Önmagán kívül nem volt semmije.

Egykor azt hitte, hogy a jövője egy eposz lesz. Akkor még nem tudta, hogy csak prológus marad.

Már nem volt copfja, de azért megrántotta a fejét, és képzeletben hátrakacsintott a válla felett.

– Ez a mese fog kegyelemért könyörögni, mire végzek vele!

Ezzel megragadta a kampó alakú kilincset. Minden maradék erejét összeszedve megtolta az ajtót.

A fény úgy tört meg a szemében, mint szikrák a kristályban, amit aztán rohanó sötétség követett. Rae riadtan pillantott hátra a válla fölött. A mögötte lévő világból minden szín eltűnt, és a kórházi szoba olyan fekete-fehér lett, mintha tinta lenne a papírlapon.

RAE LASSAN TÉRT magához. Mostanában mindig elájult, ha túl gyorsan állt fel. Általában a linóleumot bámulva nyerte vissza az eszméletét.

Most viszont egy furcsa világ cserepei között fuldoklott. Pár szilánkja olyan kék volt, mint a Föld az űrből nézve, a kékségen viszont repedések futottak végig, mintha valaki összetörte volna ezt az univerzumot, majd ismét összeillesztette a darabkáit.

Rae feltápászkodott, aztán a padlót kezdte bámulni. A kék mozaikminta egy csillogó medencévé állt össze, amelynek a felszínén mintha valahogy lebegett volna a lány melletti drapériákban gazdag ágy.

Amikor Rae hitetlenkedve a mély kékségbe nézett, rubinok kacsintottak fel rá skarlátvörös szemükkel. Vérvörös ékszerek, melyek puha és gyengéd kezeket díszítettek. Rae kezei mostanra karmokká aszalódtak, egy öregasszony végtagjaivá, papírvékony bőrrel, ami ráfeszül a csontokra. Ezek viszont egy fiatal nő kezei voltak.

Ezek nem az ő kezei voltak.

Ez nem az ő teste volt. Olyan régóta élt együtt a szenvedéssel, hogy az már nem egyszerűen csak megtörtént vele, hanem a lénye részévé is vált. A fájdalom most viszont eltűnt. Rae széttárta az ujjait az arca előtt, és elcsodálkozott azon, milyen könnyen forog a csuklója. Egy nehéz, kígyó alakú karkötő csúszott le a karján, ami vöröses fényben csillogott, akár egy véres jelenés.

Azt még el tudta volna képzelni, hogy elrabolták, azt viszont már nem, hogy a testét is megváltoztatták.

Leeresztette rubingyűrűs kezét, és csak ekkor vette észre a ruháját. A szoknyája a padlóra omlott, és hófehér volt, sötétbíbor szegéllyel. A makulátlan fehérséget mintha vérbe mártották volna. Ezt a ruhát viselte Alice azon a találkozón, ebből a ruhából próbált bátorságot meríteni.

Rae kirohant a hálószobából az aprócska előszobába. A falakat és az ajtót fehér márvány borította, visszafogottan fényes felületük olyan benyomást keltett, mintha a lány egy gyöngyszem belsejében találta volna magát. Amikor megpróbálta kinyitni az ajtót, kiderült, hogy zárva van. Az egyetlen, ólomüvegből készült ablakon keresztül tisztán látta a füstös felhők közé süppedő napot, és a holdat, ami már felkelt az alkonyatban. A hold repedezettnek tűnt, akár egy tükör, ami kettévágja a képeket, összetörtnek, mint egy ház ablaka, amelyben már nem érezheti magát biztonságban az ember.

Rae ismerte ezt az eget. Ismerte ezt a jelenetet. Ismerte ezt a jelmezt.

Bizarr nevetés tört fel a gyomrából, mely végül leginkább vihogásra emlékeztetett. Gyönyörű keze egy pillanatra ökölbe szorult.

Eyam földjén volt, a Perem Palotájában.

Lady Rahelává változott, a Vérbe Mártott Szépséggé. A hősnő gonosz mostohatestvérévé. Akit másnap ki fognak végezni.

MÁSODIK FEJEZET

A főgonosznő története elkezdődik

Amikor Lady Rahela beviharzott a trónterembe, az új testőre tartotta neki az ajtót. Rahela, aki éppen olyan büszke volt, mint amilyen szép, elhúzta a száját.

Mire azonban a király felé fordult, már édes mosoly ült az arcán.

– Minden bizonyíték arra utal, hogy a mostohatestvérem áruló – jelentette ki.

– És hogyan büntessem meg az árulót?

– Az árulókat ki kell végezni. Vizes gödörbe kell vetni, vagy fel kell akasztani őket.

– Az udvar legyen a tanúm! – zengett a király hangja. – Lady Rahela megérdemli, hogy vízbe fojtsák egy gödörben, vascipővel a lábán, ami lehúzza őt a mélybe.

– Ennél rosszabb véget érdemel – lépett ki Rahela árnyékából a testőre, egy sovány, éhes mosolyú ifjú. – Hadd javasoljam a legkegyetlenebb kivégzési formát! Még a köznép is elismeri, hogy a hó és a láng hölgye gyönyörűen táncol.

A király meghallgatta az ötletét.

Hamarosan vascipők füstöltek a tűzön. A fém úgy felforrósodott, hogy a cipellők ikercsillagokként izzottak.

– Tisztelj meg egy utolsó tánccal, kedvesem! – mondta a király.

A félelemtől eltorzult Lady Rahela arca, ami így már egyáltalán nem tűnt szépnek. A királytól az Utolsó Remény jeges megvetése, majd az őr rosszindulatú mosolya felé fordult. Senkit sem látott, aki hajlandó lett volna segíteni rajta.

A vas kora, ANONYMUS

RAET KÉTSÉGBEESETT NYUGALOM szállta meg. Fejben összeállította a tennivalói listáját. Első pont: életben maradni. Második: utána minden mást is megoldani!

A karjába kapta terebélyes, vörös-fehér szoknyáját, majd visszamasírozott a hálószobájába, és megragadott egy díszes arany gyertyatartót. Kiszélesedő talapzatát részletgazdagon kifaragott, egymás köré tekeredő aranykígyók díszítették. De leginkább jó nehéz volt.

A gyertyatartót szorongatva visszaosont a boltíves előszobába. A hálószobája ablaktalan volt, de a bezárt ajtó mellett észrevett egy kis lekerekített tetejű ablakot. A bíborvörös üveg mögött a naplemente parazsa izzott. A rácsot díszítő opálok úgy csillogtak, akár a tágra nyitott szemek fehérje.

Rae megemelte a gyertyatartót, és meglendítette.

A becsapódást követően minden levegő kiszaladt Rae tüdejéből, ahogy a lány a márványpadlóra zuhant.

Egy férfi feküdt rajta, súlyos izomtömege a földhöz préselte. A támadó bőrruhától és kötelektől súlyos karja Rae mellkasát nyomta. A lány testén ezüstös tűszúrások futottak végig a félelemtől, a fájdalmas borzongás pedig íveket húzott a hátára. A férfi fekete hajának egyik tincse Rae szemébe hullott, és hideg acél égetett forró csíkot a torkára.

Valaki egy igazi kést szorított a nyakának.

Rae teste összerándult a támadó alatt.

– Szent ég, Jézusom, Batman, nehogy megölj!

A naplemente fénye vörösre festette a férfi szemét.

– Van bármi okom arra, hogy megöljem? – kérdezte.

Rae nyakát egy régi, macskanyelv durvaságú bőrkesztyű súrolta, miközben a férfi fogást váltott a kés markolatán.

– Én palotaőr vagyok, nem palotabérgyilkos. Azoknak többet fizetnek. – Kis szünetet tartott. – Legalábbis nagyon remélem.

Elképesztően szürreális élményt jelentett belecsöppenni egy könyvbe, de ugyanilyen szürreálisak voltak azok a kórházi látogatások is, amelyek során hatalmas, hajlékony szívószálakat dugnak az ember ereibe, mintha a teste egy óriási turmix lenne. Az elmúlt három év során Rae megtanulta, hogy ne tiltakozzon, és ne kiabáljon olyanokat, hogy „Ilyen nincs!”. Ha egy rémálomban találta magát, akkor megbirkózott vele.

– Elkaptál. A gonosz mostohanővér vagyok a bezárt lakosztályában, kezében egy gyertyatartóval. Engedj el!

– Nem hagyhatom, hogy kiugorjon az ablakon.

Az őr gúnyos hanghordozása komolyra fordult, amitől Rae egy pillanatra meghatódott.

– Hát egyáltalán nem gondol másokra? – folytatta a férfi. – Nagy bajba fogok kerülni, ha az én felügyeletem alatt ugrik ki. Menjen, és vegyen be inkább valami jó kis mérget a hálószobájában!

A lány szeme elkerekedett a sokktól. Az őr szemöldöke, amelynek vége felfelé ívelt, mint egy kivont kard, szintén felszaladt, mintegy vállrándításként.

– Én csak életben akarok maradni – suttogta Rae.

– Ez igazán nem az én problémám.

– Mélységesen megindít az együttérzésed. Mit szólnál ahhoz, ha megvesztegetnélek, hogy kiengedj azon az ablakon?

Az őr leszállt róla, és forgatni kezdte a szemét.

– Na végre, hölgyem! Már azt hittem, soha nem ajánlja fel, hogy megveszteget.

Ezzel kilökte az ablakot a könyökével. Rae odaugrott, és lenézett. Majd még lejjebb. Az ablak alatt ezüstös kőfal zuhant a mélybe, olyan függőlegesen, mint egy sziklafal. Mögötte pedig a semmi feketesége nyújtózott el, amit csak egyetlenegy kövér, vöröses szikra tört meg, ami felfelé szállt a rettegett szakadék mélyén égő komor tűzből.

Rae már teljesen megfeledkezett az élőhalottaktól hemzsegő feneketlen mélységről. Eyam egy sziget volt, amit minden oldalról tenger vett körül, kivéve ott, ahol lángok és fájdalmas nyögések határolták. Az élőhalottak számítottak az egyetlen szomszédaiknak.

A Perem Palotája nagyon találó név volt. Eyam királyai vallási okokból a szakadékra néző szikla peremére építették a palotájukat.

– Nem akar indulni, úrnőm? Vagy meggondolta magát?

– Átjött az üzenet, nem kell még gúnyolódnod is!

A palotaőr lustán dobálta a kését egyik kezéből a másikba. Rae kritikusan végigmérte.

– Azt hittem, az őröknek úgy kell bánniuk az udvarhölgyekkel, mintha törékeny hattyúk lennénk, akiket felbecsülhetetlen értékű kristályból faragtak, vagy nem?

Az udvarhölgyek a toronyban élő szüzek voltak, akik abban reménykedtek, hogy egy szép napon királyné válik belőlük. Mivel senki sem tudta, hogy a király melyik udvarhölgyet választja majd ki a toronyban várakozó kedvencei közül, mindegyiküket potenciális királynéként kezelték.

Az őr megvonta a vállát.

– Bocsásson meg, hölgyem! Én még csak tizenkét órája vagyok palotaőr.

– Ez elég fura.

Az eyami hatalmi struktúra öt szintre tagolódott. Az uralkodó trónolt a csúcson, akár egy fényesen csillogó korona. Utána következtek a nemesi családok, akik a földeket és az erőforrásokat birtokolták. Az arisztokraták alatt helyezkedett el a kiszolgáló osztály, akiket „nemes cselédeknek” neveztek, mert a palotában lakhattak, és használhatták a mágikus tárgyakat, bár semmilyen esetben sem birtokolhatták azokat. Őket követték a kereskedők, akik a palotán kívül, a városban éltek, és akiket csak alkalomszerűen engedtek a palota falain belülre. Lényegében parasztok voltak, akik pénzt merészeltek keresni, bár valódi hatalommal nem rendelkeztek. A ranglétra legalján pedig azok a parasztok sínylődtek, akik élelmiszert termesztettek, és elhordták a szemetet. A társadalom összeomlott volna nélkülük, ezért borzalmasan bántak velük.

A palotaőrök nemes cselédek voltak. Az arisztokratákhoz hasonlóan az ő pozíciójuk is családon belül öröklődött. A palotában nem lehetett csak úgy, egyszerűen munkát kapni. Raenek viszont most éppen elég nehéz dolga akadt a fiktív világ belső következetlenségei nélkül is.

– Úrnőm, hiszen már tájékoztatták önt arról, hogy ki vagyok.

Az őr hangja éppen olyan hitetlenkedőnek tűnt, mint Alice-é, amikor a cselekmény részleteire emlékeztette a nővérét. Hogy merészeli ez a fickó azt sugallni, hogy Rae nem olvasott eleget?

– Kisebb gondom is nagyobb volt ennél! – csattant fel a lány.

Egy újabb hang szólalt meg a márványfalak között.

– Te még csak most érkeztél a palotába. Engedd meg, hogy meséljek neked egy kicsit a nemesekről! Minket csupán sárnak tekintenek a talpuk alatt, ők pedig mindössze azt veszik észre, ami csillog. Lady Rahela vak és süket mindenre, ami nem a királyáról vagy a drágalátos önmagáról szól.

A márványterem két oldalán egy-egy alkóv kapott helyet, olyanok, amelyekben általában politikusok vagy halott királyok márvány mellszobrát szokták kiállítani. Ezekben a gyöngyfüggönnyel eltakart beugrókban viszont emberek tartózkodtak. A zöldfülű palotaőr bizonyára az egyikből rohant ki, amikor meglátta a foglyot az ablakban. Minden udvarhölgy rendelkezett saját testőrrel és szobalánnyal.

A helyiség túloldalán egy női kéz húzta szét a függönyt, a fehér díszek gyöngyházfényben ragyogtak fel a nap utolsó sugaraiban. Az irizáló fátyol szétnyílt, és egy hideg arcban égő szempár bukkant elő mögüle. Amikor a nő megfordult, az arca bal oldala is láthatóvá vált. Csontfehér bőrén egy folt virított, éppen olyan színű és szabálytalan, mint amilyet a kifröccsent portói hagyna a padlón. Rae középiskolájába járt egy lány, akinek egy anyajegy volt az arcán, amit az egyik nyári szünetben leszedetett. Raenek ugyanakkor tetszett az az anyajegy, és sajnálta, hogy eltűnt, viszont nem az ő arcáról és nem az ő döntéséről volt szó.

Ebben a világban nem akadt lézer, amivel el lehetett volna távolítani az anyajegyeket. Az emberek azt beszélték, a szobalány isten büntetésének jelét viseli a még el nem követett bűneiért.

Ez itt Emer, Lady Rahela szobalánya volt, aki a bölcsőtől fogva az úrnője mellett nevelkedett. Emer, aki mindig mindent megtett, amit Rahela kért tőle.

– Csak kíváncsiságból… – szólalt meg Rae. – Már túl vagyunk azon a nagyjeleneten, amikor azt mondtam, hogy csak kihasznállak?

A leendő Vasszűz hangja olyan jéghideg volt, mint egy balta éle.

– Nagyon világosan kifejezte az érzelmeit, hölgyem.

– Segítene, ha most azt mondanám, hogy nem is gondoltam komolyan?

– Mondjon, amit csak akar. Amúgy is ezt szokta tenni.

A szobalány az ölében összekulcsolva tartotta a kezét, és teljesen érzelemmentes hangon beszélt. Csak üres vákuum maradt azon a helyen, ahol korábban az érzelmei voltak. Senki nem tudna ennyire szenvtelennek tűnni, ha nem lett volna valamikor nagyon is szenvedélyes.

Rae mindig is élvezte a Vasszűz cinikus megjegyzéseit az arisztokráciáról, de Emer jelenlegi hozzáállását kifejezetten ijesztőnek találta. Nyilvánvalónak tűnt, hogy a szobalány mélységesen gyűlöli őt.

Eszébe jutott, hogy ezen a helyen nem kell feltétlenül fájdalmat éreznie. Emer gyűlölete nem számít. Maga Emer sem számít. Elvégre ő valójában nem is létezik.

Csak az számít, hogy kiverekedje magát valahogyan abból a gödörből, amelybe Lady Rahela taszította önmagát, és vele őt. Ha valóban Eyamba került, akkor valahol a Perem Palotája üvegszívében megbújik egy növény, ami megmentheti. Csak addig kell kihúznia, amíg az Élet és Halál Virága ki nem nyílik. Ami azt jelenti, hogy túl kell élnie a holnapot.

A palotaőr köhintett. Az ablakpárkánynak támaszkodva figyelte Rae és Emer szócsatáját.

– Maguk ketten láthatóan komoly múltra tekintenek vissza. Ami elég kínos a számomra. Én ugyanis nem ismerem magukat.

Nem ismeri Rahela úrnőt. Tehát még nem tudja gyűlölni sem. Raenek azonnal össze kellett vele barátkoznia.

– Téged hogy hívnak?

Ez tűnt a barátkozás első logikus lépésének.

– Kulcs vagyok.

Ami, ha Rae jól emlékezett, parasztnév. Az alsóbb osztályok tárgyakról nevezték el a gyerekeiket, mivel a tárgyak ebben az országban komoly mágikus erővel rendelkezhetnek. A lánynak eddig fel sem tűnt, hogy milyen bizarr ez a névadási szokás.

Csakhogy Kulcs nem az anyjától kapta ezt a nevet, ugye? Az író bizonyára azért választotta pont a Kulcsot, mert a férfi palotaőr – és az őröknél van az általuk őrzött helyek kulcsa.

– Úrnőm! – szólt rá Emer Kulcsra.

– Nem muszáj „úrnőmnek” szólítanod – válaszolta Kulcs, a parasztőr. – Sőt, jobban örülnék, ha nem tennéd.

Emer erre felhúzta az orrát.

– Szóval, hogyhogy paraszt vagy? – kérdezte Rae, de azonnal meg is bánta. Nem lehet csak úgy letámadni valakit azzal a kérdéssel, hogy miért paraszt! – Mármint: hogyan lettél palotaőr?

Emer, a cinikus szobalány a jelek szerint megunta az ostobaságaikat.

– A király léptette elő a hőstettéért. Az udvar a Katlan Hősének nevezi.

Kulcs, a tiszteletlen palotaőr egyáltalán nem tűnt hősnek.

– Az eposzi jelzők a nemeseknek valók. Vérbe Mártott Szépség? – vetett Kulcs gúnyos pillantást Raere. – Én is elnevezhetném magam Ellenállhatatlan Kulcsnak, de akkor mindenki rajtam gúnyolódna.

Magas volt, sötét hajú és jóképű, amit Rae gyanúsnak talált. Amikor a kitalált szereplők jóképűek, általában ki szokott derülni, hogy fontosak is. A mellékszereplőknek szabad egyáltalán jóképűnek lenniük?

Talán igen. Kulcs arca nem sugallt drámai fejleményeket, csak fesztelen jókedvet. Könnyen kiprovokálható vigyor terült el rajta, emellett ironikus szemöldökkel és olyan éles vonásokkal rendelkezett, hogy szinte már hatszögletűnek tűnt az arca. A szeme szürkén csillogott, a főszereplők hagyományosan smaragdzöld vagy égszínkék íriszével ellentétben, az orra pedig túl hosszúra nyúlt ahhoz, hogy szimmetrikus legyen. Húsz év körüli lehetett, nagyjából egyidős Raevel, és néhány évvel fiatalabb, mint Emer. Sötét haja volt, de nem fenyegető, éjfekete sörénye. Egyenetlen hosszúságúra nyiszatolt tincsei egyenesen a fejbőréből szökkentek ki, és a végük lefelé konyult, mint egy-egy vidám, gótikus nárcisz. Sovány volt, nyughatatlanság sugárzott belőle, és nagy általánosságban olyannak tűnt, mint egy elbűvölő lókötő. Rae úgy érezte, hogy ezzel tud mit kezdeni.

– Szóval, te valami nagyobb hőstettet hajtottál végre? – kérdezte.

„A Katlan Hőse” annyira nem pendített meg benne semmit, hogy még azt is lehetségesnek tartotta, valamit félreértett. Ha ez a palotaőr ragadványnévvel rendelkezett, akkor biztosan lehetett valami szerepe is. Mivel Rae semmilyen részletre nem emlékezett vele kapcsolatban, valószínűleg nem húzta sokáig. Szegény kis mellékszereplő. A lány lefogadta volna, hogy hamarosan meghal.

Kulcs felhorkant.

– Egy rakás élőhalott kimászott a szakadékból. Én meg leszúrtam őket.

Az élőhalottak azok a két lábon járó szörnyetegek voltak, akik a távoli jövőben a Császár legyőzhetetlen seregévé válnak majd. Raenek nem kellett megjátszania az elképedést.

– És azt kérted a királytól, hogy jutalmul tegyen meg palotaőrnek?

A vas kora sok szereplője erős kötelességérzettel rendelkezett. Talán Kulcs is becsületbeli kötelességének érezte, hogy Rahelát szolgálja.

– Én ezer aranylevelet kértem a királytól.

Eyamban négyféle alakú és négyféle fémből készült érme létezett. Rae nem emlékezett arra, hogy a többi milyen alakú, és miből állt, de az ezer elég soknak tűnt.

Halványan reménykedve megkérdezte:

– És örülsz, hogy kinevezett palotaőrnek?

– Nem – szögezte le Kulcs. – Annak örültem volna, ha kapok ezer aranylevelet.

A fickó tehát a pénz miatt van itt. Egy pénzéhes, jelentéktelen negatív szereplő, ez is pipa.

Emer hangja alig észrevehetően megenyhült, mintha megsajnálta volna Kulcsot.

– Te kitüntetted magad, úgyhogy a királynak teljesítenie kellett volna a kívánságodat. De az arisztokrácia nem akarja, hogy egy paraszt szennyezze be a palota termeinek levegőjét.

Rae kezdett mindent érteni.

– A király és a nemesek kineveztek palotaőrré, utána beosztottak egy olyan hölgy mellé, akit reggel kivégeznek.

Kulcs még mindig mosolygott, de a száját már becsukta.

– Micsoda megtiszteltetés – felelte gúnyosan.

– Hűha – dünnyögte Rae. – Együk meg a gazdagokat!

Erre a Katlan Hőse kivillantotta a fogait.

– Szerinted finomak lennének?

Könnyed hangján átsuhant némi keserűség, egy csepp epe a mézben. Kulcs láthatóan nem élvezte a helyzetét, akárhogy is mosolygott. Egyre világosabbá vált, hogy Rae két rendkívül dühös emberrel van egy szobába zárva.

Úgy érezte, hogy mindjárt migrént kap a stressztől.

Hogyan szokta kihúzni magát Lia az életveszélyes helyzetekből? Ja, igen! Az a kislány elhaló hangon suttogva könyörög segítségért, ez pedig általában érzékeny húrokat pendít meg a férfiak szívében.

– Te próbáltál megakadályozni abban, hogy kivessem magam az ablakon. – Rae hangja inkább dorombolásnak tűnt, mint suttogásnak, de azért hívogatóan kinyújtotta a kezét Kulcs felé. – Mondd, hogy nem hagysz meghalni!

A férfi megfogta a kezét. Rae döbbenten vette észre, hogy a palotaőr tenyere meggyújtott gyufára emlékeztetett, amire az ő gerince úgy reagált, mint a gyertya. Ebből azt a következtetést szűrte le, hogy az űrnő züllött életmódjáról szóló pletykák igazak, neki viszont általában más prioritásai szoktak lenni. Lady Rahela teste csak fogja vissza magát!

– Hölgyem, ha el akar csábítani… – hajolt előre Kulcs, hogy a szemébe nézzen. – Akkor is hagyom, hogy reggel meghaljon.

Rae visszarántotta a kezét.

– Nem is akartalak elcsábítani!

Kulcs eltúlzott színpadiassággal utánozni kezdte a dorombolását.

– Akkor miért beszélt ilyen hangon?

A lány elfintorodott.

– A fenébe!

Tudhatta volna, hogy nevetséges ötlet eljátszania a főhősnő szerepét. Rahela és a mostohahúga teljesen más karakterek. Ez a rafinált bestia, Rahela nem tudná ugyanazt elérni, mint Lia. És Rae sem tartozott azok közé, akiket mindenki első látásra megszeret. Vagy akár többedikre.

Az előző életében a lánynak volt egy tökéletes, kedves fiúja. Sokat csókolózott vele az ágyában, amikor a szülei elutaztak, és rengeteget vívódtak a legjobb barátnőjével azon, hogyan jelezze a szerelmének, hogy készen áll a következő lépésre.

Aztán Rae megbetegedett. A legjobb barátnője átvette a helyét a szurkolócsapatban, és a fiúja mellett is. Bennük több közös volt, mint a srácban és Raeben. Neki már szinte senkivel sem akadt közös témája. A fájdalom és a bizarr élmények tengere messzire sodorta a barátai mellől.

A kórházban Rae több, kemoterápián áteső idősebb nővel is beszélgetett. Az egyikük férje mindig ágyba hozta neki a reggelit, és rendszeresen elvitte a parókáját a fodrászhoz.

– Vannak olyan emberek, akik különlegesek – magyarázta Raenek egy másik nő. – Vannak, akiket arra teremtettek, hogy szeressék őket.

Őt még aznap elhagyta a férje, amikor kórházba került.

Csak a különleges embereket szokták megmenteni. A többieknek maguknak kell küzdeniük a boldogulásért.

Raenek most legalább esélye nyílt arra, hogy megvédje magát.

– Miért gondolja, hogy reggel ki fogják végezni? – hasított a levegőbe Emer hangja, olyan élesen, akár egy elhajított fegyver. – Eddig azt mondta, hogy Lady Liát végzik majd ki. Mi változott?

Remek kérdés!

Rae szerencsére még emlékezett Rahela drámai kivégzésének előzményeire. A feddhetetlen hősnő elárulta Emernek, hogy parasztkunyhókat látogat, ahol beteg gyerekeket ápol.

Az egyik földműves szerény otthonában egy mágikus kést találtak. A kunyhót azonnal felgyújtották, a benne lévő parasztokkal együtt. Minden mágikus tárgy vagy a király, vagy valamelyik nemes féltve őrzött, családi címerével megjelölt kincse volt. Ez a kés a Felice család tulajdonában állt.

Csak Lia Felice és Rahela, Lia mostohatestvére férhetett hozzá a családi ereklyékhez. Most mindketten a szobájukban kuksoltak, és a király ítéletére vártak. Emer már jelentette is, hogy Lia tett látogatást abban a szerény kunyhóban. Lia könnyedén kicsempészhette a kést a gyógyszeres kosarában. Ő számított az első számú gyanúsítottnak.

Csakhogy amikor Lia a palota konyhájában dolgozott, legfájóbb titkait a tűzhelybe söpört hamuba suttogta. A tűzhely közvetlenül a palota könyvtárának kéményéhez kapcsolódott, az Utolsó Remény pedig éppen a könyvtárban ült, tudományos kutatómunkájába merülve. Az Utolsó Remény a király gyermekkori barátja volt, és a legbecsületesebb ember az országban. Ő azt mondta a királynak, hogy Rahela lopta el Lia családi ereklyéit, és biztosan ő csempészte be a kést a kunyhóba. Végül ez a vallomás vezetett Rahela kivégzéséhez.

Rahelának minderről semmit sem lett volna szabad tudnia. Hogyan is magyarázhatná meg, honnan értesült minderről?

– Tudom, hogy miatta fognak kivégezni! – lendítette a karját hevesen Kulcs felé.

A palotaőr a szívére, vagy talán a zekéjére mutatott, és azt tátogta: „Miattam?” Ujjatlan kesztyűje ősöreg, fekete bőrből készült, és nagyon nem passzolt a palotaőrség egyenruhájának kék színéhez és acélbetéteihez. Rae most látott először a valóságban zekét. A ruhadarab gyakorlatilag egy bőrmellény volt.

Rae Emer felé fordult. Minden erejét arra összpontosította, hogy elhitesse a szobalánnyal, amit akar.

– Kulcsot azért osztották be mellém, mert amikor egy nemest kivégeznek, általában a szolgáikat is a bűntársaiknak nyilvánítják, és őket is megölik. A király Lia után epedezik, nem utánam. Ha őt akarná kivégeztetni, akkor mellé osztotta volna be Kulcsot. Meg akarnak szabadulni tőlem, meg akarnak szabadulni Kulcstól, és meg akarnak szabadulni tőled is, mert eddig hűséges voltál hozzám. Egy csapás, három légy. Segítenünk kell egymásnak!

Ez a megközelítés felvidította Raet. Bár definíció szerint csupán egyvalaki lehet legszebb a vidéken, a rosszfiúknál ez másképp megy. Mivel az egész világ ellenük dolgozik, nekik össze kell fogniuk egymással.

– Elnézést, hogy ellentmondok önnek, úrnőm – felelte Emer, de nem úgy tűnt, mintha bármit is sajnálna. Amikor felszegte az állát, világossá vált, hogy ő is magas, sötét hajú és csinos. Ráadásul úgy nézett ki, mint aki megveti a külsőségeket. – Bár hagyományosan a szolgákat is kivégzik a gazdájukkal együtt, ez alól a szabály alól felmentést kapnak, ha egy másik nemes igényt tart rájuk. Senkinek sincs olyan szeme a frizurákhoz és az öltözködéshez, mint nekem. Bennem megvan a képesség ahhoz, hogy egy hölgyet a király kedvencévé tegyek. Úgyhogy én akár a saját erőmből is megúszhatom ezt a dolgot. Ha önt kivégzik, akkor mindenét el fogják kobozni, szóval nem tud megvesztegetni engem. És mivel folyamatosan hazudik, nem is tudok hinni az ígéreteinek. Miért segítenék magának?

Egy réges-régi tanára egyszer azt mondta Raenek, hogy a meséket a negatív szereplők írják. Az ő vágyaik és gaztetteik hajtják előre a cselekményt, míg a hős csak meg akarja állítani őket. Legalábbis kezdetben mindig a gonoszok diktálják a tempót.

Rae egykor ötven egyetem közül választhatott volna, és fogalma sem volt, hogy milyen szakra menjen. Fáradságot nem kímélve részt vett minden iskola utáni tevékenységben, és végül ő lett a pomponlányok csapatkapitánya, meg a diáktanács elnöke. Sokszor álmodozott olyasmiről, hogy lehengerlő ösztönökkel bíró ügyvéd lesz lehengerlő kosztümökben, vagy cikkeket tökéletes formába rázó szerkesztő, netán egy ingatlanbirodalom vezetője az anyja oldalán. Soha nem tudta, mi akar lenni, azt leszámítva, hogy főnök.

Most kézbe kell vennie az irányítást, és gyorsan véghez kell vinnie a tervét. Tökéletesen kell időzítenie.

Rae, a gonosz pomponlánykapitány baljós mosolyt vetett a társaira.

– Hajlandó vagyok letenni a vér és arany esküjét.

Emer anyajegye szinte fellángolt a váratlanul hamuszürkévé sápadó bőrén.

– De azt tilos!

– Hát aztán? – kérdezte Rae. – Én gonosz vagyok.

Kulcs pislogni kezdett, ahogy hirtelen kíváncsiság suhant át az arcán.

A lány felbátorodva folytatta.

– Egy szívtelen szörnyeteg vagyok, karakteres személyiséggel és még karakteresebb szemhéjtussal, továbbá feltett szándékomban áll következmények nélkül megúszni a bűneimet. És akkor mi van? Mit zavarnak titeket az erkölcsi hiányosságaim?

Kulcsot a jelek szerint lenyűgözte az éleslátása.

– Engem egyáltalán nem zavarnak – jegyezte meg.

Emernek a szeme sem rebbent. Rae végigmasírozott a márványpadlón – a szoknyája úgy suhant mögötte, mint egy vörösen cikázó kígyó –, és belekezdett a főgonosz monológjába.

– Megbízhatatlan, hataloméhes ribanc vagyok, és tudjátok, mit? Remekül érzem magam így. Ne hallgassatok a mesékre, amik azt nyomatják, hogy jónak kell lenned, meg hogy neked kell lenned a fénynek a mocsok világában, és viseld türelemmel a szenvedést. A szenvedés elmehet a picsába! Jónak lenni túl fárasztó. Fogjuk meg a dolgokat a könnyebbik végükön. Legyünk gonoszak! Ragadjunk magunkhoz mindent, amire csak vágyunk, mohó, véres kezünkkel!

Ekkor már mindketten éberen figyeltek rá. Rae még soha nem tartott motivációs beszédet a sötét oldalnak, de bízott abban, hogy ezek a semmirekellők ugyanúgy látják majd a dolgokat, ahogyan ő.

– A másik lehetőség az lenne, hogy beletörődöm a sorsomba, márpedig azt nem fogok – folytatta. – Azért akarok mindent megtenni a hatalomért, mert nem vagyok hajlandó kiszolgáltatottá válni. Az egész világot képes lennék tönkretenni azért, hogy megkapjam, amit akarok. A legtöbb ember úgy hal meg, hogy egy pillanatig sem érezhette magát fontosnak egész életében. Ha elátkozzák valakinek a nevét, az azt jelenti, hogy legalább emlékeznek rá. Ti nem szoktatok arról álmodozni, ami tilos? Válasszuk a sötét oldalt! Válasszuk a gonoszt! Csináljuk együtt!

Ezzel színpadiasan nekilátott megtapsolni önmagát gyűrűs kezével.

– Gonoszok! – kiáltott fel. – Egyesítsük erőinket!

Ha a csatlósait nem is sikerült meggyőznie, önmagát mindenképpen.

Szónoklás közben kikristályosodtak benne a céljai, és minden egyes szavával egyre jobban megszilárdult az eltökéltsége. A hősök néha vonakodnak belevágni a nagy kalandba. A gonosztevőknek viszont keresztbe kell tenniük nekik, és el kell ragadniuk előlük a kincset.

Újonnan kialakult küldetéstudatától hajtva lelkesen bemasírozott a hálószobájába. A Vérbe Mártott Szépség mahagóniból faragott fésülködőasztala roskadozott a kis parfümös üvegcséktől, és gyöngyház berakásos fiókok sorakoztak rajta.

Rae nagyon vágyott egy olyan pillanatra, amikor a főhős belepillant a tükörbe, hogy a közönség megtudhassa, hogyan néz ki. Eyamban sajnos bronzból készültek a tükrök. Rahela arcvonásainak finom részletei elvesztek a bronztóban, de egy meglepő elemet azért ki tudott venni. Közvetlenül a szájának bal sarka fölött egy kis szépségpöttyöt vett észre. Rae mindig is szerette ezt az anyajegyét. A rákos betegeket mindenki csak a hajuk elveszítésére készíti fel, a szőrzetük kihullására viszont senki. Ha az embernek nincs szemöldöke, attól az egész arca megváltozik, és miután a szempillája is eltűnik, úgy fog kinézni, mint egy gyík. Bármilyen furának is tűnjön, de az anyajegye nyugtatta meg Raet afelől, hogy továbbra is önmagát látja a tükörben.

Lady Rahelának pedig ugyanott volt az anyajegye.

Azt ugyanakkor zavarba ejtőnek találta, hogy újra lett haja. Úgy érezte, mintha a súlya hátrahúzná a fejét, és kellemetlenül felforrósítaná a nyakát. Még soha nem növesztette meg ilyen hosszúra a haját, és ilyen domborulatokkal sem rendelkezett. A tükörképe egy csábító démont mutatott. Rae sok mindent megtapasztalt már, ám még soha nem élt egészséges, felnőtt női testben.

A normális emberek számára más élmény lehet a felnőttkor. Biztosan nem mindenkinek telnek azzal a napjai, hogy egyszerre érzi magát hisztérikus gyereknek és fáradt öregembernek.

Rae megrázta a fejét, ami elnehezült a szokatlan súlytól, és kihúzta a legfelső fiókot. Most nem az a dolga, hogy megtalálja önmagát. Egy kést kellett találnia.

A fiók mélyedésében ott is lapult egy kés, mellette egy kitekeredő kígyóval, ami mintha éppen lecsapni készült volna. A lány ijedtében felsikoltott.

Emer és Kulcs erre berontottak a szobába. Amikor a szobalány meglátta, mi ijesztette meg Raet, megtorpant.

– Mióta fél a saját háziállatától?

Rae Kulcs alakját kereste a tükörben. A férfi két karját összefonva a szobája boltíves ajtajának támaszkodott. Barátságos mosolya nélkül egész másmilyennek tűnt az arca. Nyugtalanító üresség sugárzott róla, mintha hiányozna belőle valami létfontosságú összetevő.

Emer tekintete ellenben olyan acélosan csillogott, akár egy medvecsapda. Rae még emlékezett arra, milyen kegyetlenül bánt vele a gazdája, és a baltás gyilkosságokra is, amelyeket a szobalány a jövőben fog elkövetni. A háló túloldalán egy szekrény állt, benne elvarázsolt kesztyűkkel, amelyeket Rahela a mostohahúgától lopott el. Ha Rae felvenné valamelyiket, tucatnyi harcos ereje költözne belé.

Ha elég gyorsan el tudna jutni a szekrényhez, elméletben mindkettőjüket megölhetné.

Lady Rahelának az a sorsa, hogy lassú és vérfagyasztó halált haljon. Halála az első lépés a jóslat beteljesülése felé. Raenek sikerült kicseleznie a saját végzetét. Biztosan képes lesz megúszni valaki másét is. De hogyan?

Senki sem fog segíteni neki. Itt mindenki gonosz.

Emer könyörtelen hangon azt kérdezte:

– Úrnőm, mit titkol előlünk?

HARMADIK FEJEZET

Az úrnő sötét mágiát űz

– A véreskü a legszentebb dolog az ég és a feneketlen mélység között – jelentette ki az Utolsó Remény. – Egy kard, amit nem lehet eltörni, egy szó, amit nem lehet kimondatlanul hagyni. Amikor az ember valaki kezébe helyezi reszkető lelkét, bízva abban, hogy az illető nem szorítja össze az öklét. Az eskü azt jelenti, hogy a te életed a halálom napjáig drágább lesz nekem, mint a sajátom, és amennyiben a halálom után is hűséges lehetek hozzád, akkor az leszek. Aki ezt az esküt könnyelműen osztogatja, az elvész.

A vas kora, ANONYMUS

EMER ÚRNŐJÉNEK elment az esze.

Minden szava és gesztusa erről árulkodott. Az úrnő korábban a királyi udvar legkecsesebb teremtése volt, most viszont olyan esetlenül mozgott, mint a kislányok, amikor először vesznek fel hosszú ruhát. Szokatlan szófordulatokkal élt, és óvatlanul fintorgott, pedig egy hölgynek soha nem szabad hagynia, hogy az érzelmei kiüljenek az arcára, ha nem akar korán megráncosodni.

Rahela szélsőségesen szabados viselkedéséről nem is beszélve.

Ha egy udvaroncot kérdezne az ember, az azt mondaná, hogy ez nem újdonság. Emer viszont ennél jobban ismerte az úrnőjét. Hallotta a leckéket, amiket Rahela az édesanyjától kapott. Senki nem viszi sokra, ha minden csinosabb daliáért sutba dobja a jó hírét. Persze, Rahela hagyta, hogy érzéki hangjából vagy a csípője ringásából ígéreteket olvassanak ki a férfiak, ám ezeket az ígéreteket soha nem váltotta be. Legfeljebb szigorúan zárt ajtók mögött.

Most viszont egy paraszti származású alak fizikailag bántalmazta az úrnőt, majd bebocsátást nyert a hálószobájába. Rahelának sikoltoznia kellett volna, majd elalélnia, és miután magához tér, parancsot adnia, hogy korbácsolják meg a férfit a Rettegés és Baljós Előérzet Kamrájában. Emer legszívesebben maga kezdett volna sikítozni.

Az ájuldozás azonban az úri hölgyek kiváltsága. Nem a szobalányoké.

Viszont úgy látszik, még az úri hölgyek elméje is látványosan meg tud zavarodni a feszültségtől, és ez arra készteti őket, hogy színpadias beszédeket adjanak elő, és tiltott rituálék felajánlásával dobálózzanak.

Rahela döbbenete őszintének tűnt, amikor megpillantotta a saját kis házi kígyóját, ám Emer ma többek között azt is megtanulta, hogy valójában képtelen hitelesen megítélni az úrnője őszinteségét. Ez is csak színjáték lett volna? De mi értelme megtéveszteni a szolgákat? Emernek semmije sem volt a saját akaratán kívül, azt viszont pillanatnyilag Rahelára összpontosította. Az úrnője legalább annyit megtehetett volna neki végre, hogy igazat mond.

Rahela olyan sokáig visszatartotta a lélegzetét, hogy a szobalány már attól tartott, szándékosan el akar ájulni.

Ám aztán az úrnő egy szuszra kifújta a levegőt, és megszólalt:

– Nyugodt vagyok! Lehet, hogy mások elveszítik a fonalat, de én szorosan a kezemben tartom. Az a helyzet, hogy amnéziám van.

– Hogy micsodája? – döbbent meg Emer.

Már többször mondták neki, hogy nagyon érzelemmentes a hangja, most azonban úgy érezte, még soha nem volt ilyen érzelemmentes és száraz. Amikor elgondolkozott Rahela kijelentésén, Emer lelke gyakorlatilag sivataggá száradt.

– Igen, Emer! Amnéziám – ismételte meg Rahela valamivel magabiztosabban. – Bizonyára hallottál már róla. Tudod, amikor fejbe vágnak valakit, vagy sokkot kap, és az egész életét elfelejti, esetleg csak bizonyos érdekes részletekre emlékszik belőle.

– Hallottam már ilyesmiről – ismerte be a szobalány.

Egy szót sem hitt el az egészből.

Az úrnő szélesen elmosolyodott. Emer egyszer sem látott tőle ilyen óvatlan érzelemnyilvánítást kisgyerekkoruk óta.

A lány feje megfájdult. Elviselhetetlenül kezdett lüktetni, de a szolgáknak nincs joguk a migrénhez. Emer hozzászokott ahhoz, hogy akkor is összeszorítsa a fogát, és folytassa a munkát, amikor fájdalmak gyötrik.

– Akkor most melyik történt? – követelt magyarázatot a Katlan Kulcsa. – Az egész életét elfelejtette, vagy csak bizonyos részleteit?

Lehet, hogy csupán egy faragatlan paraszt, de nem tűnt ostobának.

Rahela gőgösen kihúzta magát, és minden porcikájában visszaváltozott Emer úrnőjévé.

– Honnan tudhatnám, hogy mit felejtettem el?

Eddigi élete során Emer már rájött, hogy vészhelyzetekben sokkal gyorsabb a felfogása, mint akár Lady Raheláé, akár az anyjáé. A nemesek nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy valami nem úgy alakul, ahogyan szeretnék. Amikor rosszra fordul a szerencséjük, felháborodottan és értetlenül kapkodnak összevissza.

Nyugtalanítónak érezte, hogy az úrnője ilyen rugalmasan reagál a katasztrófára. Ugyanakkor elképzelhető, hogy Rahelát a végső kétségbeesés billentette ki az önelégültségéből. Elképzelhető.

Az úrnő bizalmasan előrehajolt.

– Ezért van szükségem rátok. Segítsetek nekem, ha hibáznék! Ha úgy látjátok, hogy valamit nem tudok, világosítsatok fel!

Emer dühös pillantást vetett a parasztra. Rahelának még soha nem volt szüksége senkire a szobalányán kívül.

– Ez itt nem tud semmit, úrnőm – csattant fel Emer. – Ez egy csatornaszökevény!

Mintha nem lett volna amúgy is elég szörnyű a helyzetük, még egy nyomornegyedből szalajtott semmirekellőt is a nyakukba varrtak Rahela új testőreként. Az előző testőre egy öregember volt, akit azért osztottak be az úrnője mellé, mert a király féltékeny volt, és önmagának akarta kisajátítani Rahela kegyeit – mielőtt ráunt volna. Ez a paraszt fiatalabbnak tűnt Emernél, és a Katlanból jött, úgyhogy a csatorna talán még előrelépést is jelentett volna a számára. A szobalány természetesen – tisztességes hajadon lévén – még soha nem járt a Katlanban. Ha elhagyta a palotát, csak a nappali piacot látogatta, hogy az úrnőjének luxusholmikat, magának pedig a mindennapokhoz szükséges holmikat vásároljon. A piacnál messzebbre nem merészkedett. A személyzet pletykái szerint viszont a Katlan a város legocsmányabb pöcegödre volt.

A csatorna őre most éppen olyan éles és mocskos pillantással méregette Emert, mint egy rozsdás bökő. A férfiak nem szeretik, ha leszólják őket. A lány ezt pontosan tudta, hiszen gyakran leszólta őket.

Kulcs végül csókot dobott Emernek – éppen olyan mocskos gesztussal, mint a pöcegödör, amiből kimászott –, majd ismét az úrnőt kezdte figyelni, bár nem úgy, ahogy a többi férfi. Mohó tekintete nem húsra, hanem romlásra éhezett.

– Nem érdekel, honnan jött – jelentette ki a büszke Lady Rahela. – Az a lényeg, hogy én a bensőm legmélyéig gonosz vagyok, és azt akarom, hogy ti legyetek a gonosz csatlósaim.

– Én nem vagyok gonosz! – csattant fel Emer.

Nem tűnt úgy, mintha sikerült volna meggyőznie Rahelát.

A szobalány elméjében halkan megszólalt egy suttogó hang, amely Lady Liáéra emlékeztetett, amikor a titkait duruzsolta el neki éjszaka. Azt kérdezte Emertől, vajon biztos-e ebben. A szobalány azonban nem volt hajlandó megtisztelni a hangot a figyelmével. Elvégre ő nem tehetett semmiről. Egy szolgálónak nincs más választása, mint engedelmeskedni a parancsoknak.

Ó, de hát tudta, hogy mélyen helytelen elárulni Liát! Mindig is tudta. Rahelának igaza volt.

Kulcs felemelte a kezét.

– Én gonosz vagyok. Azt hiszem – jelentette ki.

Rahela megtapsolta.

– Ez fantasztikus!

A csatornaszökevény elégedettnek tűnt.

– Folyamatosan embereket ölök.

Emer elméje úgy sikoltozott, mint odalent az élőhalottak.

– Embereket ölsz? Folyamatosan? – pislogott Rahela. Utána, mintha a pislogással sikerült volna kisepernie az agyából minden értelmet, elmosolyodott. – Remek. Lehet, hogy meg kell ölnünk majd egy csomó embert.

– Úrnőm!

Rahela megnyugtató mozdulatot tett, mintha Emer kisbaba lenne, és az úrnője a láthatatlan bölcsőjében ringatná.

– Gondolj erre úgy, mint egy regényre! A könyvekben sok szórakoztató gyilkos akad ám! Mi pedig csak életben akarunk maradni. Ő embereket gyilkol, te a gonosz úrnőd parancsait teljesíted, én pedig kihívó ruhákban parádézom, és ártatlan embereket vádolgatok mindenféle bűnökkel. És most ideje szintet lépni a gonoszságban.

Emer úrnője ezzel ismét a fiókra nézett, ahol a kígyó szorosan a Domitianus család tőrére tekeredett. A kis vipera Lady Rahela karkötőjének kiköpött mása volt, csak – az orichalcumból készült karkötővel ellentétben – sötét borostyánzöldben játszott, és a tekervényein látható, rombusz alakú barna foltjai olyan sötétek voltak, hogy szinte feketének tűntek. A lapos kígyófej tetejének két oldalán végigfutó gyémántminta fekete szívet mintázott.

Rahela csókot nyomott a hüllő fejére.

– Victoria Brokkolinak foglak nevezni.

Úgy tűnt, Emer úrnője összekeveri a viperát egy ölebbel.

A kígyó lassan letekeredett a tőrről. Rahela kihúzta a kést az arany- és gyöngyház hüvelyből. A vas bíborvörösen derengett, mintha Emer vörös ködön keresztül bámulná.

Az eskü kizárólag a született nemesek előjogai közé tartozott. De Rahela most őket akarja rávenni.

A szavak olyan erőtlenül és remegve hullottak le Emer ajkáról, mint a fákról télen a levelek.

– Ezt komolyan gondolja?

– Elment az esze – kapkodott levegő után a Katlan Kulcsa. Aztán huncutul elmosolyodott. – Ez jó móka lesz.

A régi szép időkben a nemesek véresküvel fogadtak hűséget a királyuknak vagy a földesuruknak. Az arisztokrata szerelmesek egymásnak tettek esküt. Ám ezzel a szokással már a nemesek is évszázadokkal ezelőtt felhagytak. Manapság senki sem mer olyan ígéretet tenni, amit nem lehet megszegni.

Legalábbis mostanáig.

– Mit szóltok hozzá? – perdült táncra Rahela tekintete. – Ígérjétek meg, hogy egy évig és egy napig hűségesek lesztek hozzám! Ha megtartjátok a szavatokat, megkapjátok a testsúlyomat aranyban.

– Fejenként? – kérdezte Kulcs mohón.

– Fejenként – válaszolta Rahela. – És ne féljetek, ez nem melltömés. Minden, amit Lady Rahela hatalmas… erőforrásairól beszélnek, igaz.

Emer csak halványan érzékelte a megbotránkozást, úgy, mintha valaki a távolban obszcén dolgokat kiabálna. Teljesen átvette felette a hatalmat a színtiszta pénzsóvárság.

Egész életében hűségesen szolgálta az úrnőjét. Rengeteg mindent megtett érte.

Ha még egy évig szolgálná Rahelát, elég aranyat kapna ahhoz, hogy új életet kezdhessen, olyat, amilyenről a keskeny ágyában álmodozott, egy kamrába zárva, mintha csak egy háztartási segédeszköz lenne.

Egy házikó. Egy társ, aki egyenrangú vele. Soha többé nem kellene fejet hajtania mások előtt, és „úrnőmnek” szólítania őket. Talán még kecskéket is tarthatna, bár életében nem látott még kecskét közelről. Amikor megfájdul a feje, lefeküdhetne az enyhet adó sötétségben, és a társa kedvesen azt mormolná neki: „Pihenj csak!”

Emer úgy érezte, nem képes tovább szolgálni Rahelát. Önmagát kellett szolgálnia.

Ha most hátat fordítana az úrnőnek, soha többé nem lenne esélye az igazi csodára.

Rahela a fodros fűzője felett kibuggyanó hófehér bőrnek szegezte a kést.

– Úrnőm, ne! – kiáltott fel Emer, váratlanul támadt rémülettel.

A gonoszság egy dolog. De szakmai önérzet is van a világon!

– Rendben – rándult meg Rahela szája megértően. – Sebhelyesen valóban nem kellenék a királynak. Akkor békén hagyom az ikreket.

Az úrnője sötét szeme ekkor a tükörre siklott, és elkerekedett. Úgy tűnt, mintha ugyanúgy meglepné a saját képmása, mint a kígyó. Majd amikor a pillantása lesiklott a fűzőjére, még jobban elcsodálkozott.

Elképedve csóválta a fejét.

– Ezt meg tudnám szokni. Korábban is előfordult, hogy idegennek tűntem önmagam számára. Ha az ember egész világa és vele együtt a saját teste is megváltozik, akkor úgy érzi, hogy nincs többé biztonságban. Hogy a világ bármikor ellene fordulhat.

A saját teste? Emer még emlékezett rá, mennyire kiborította Rahelát, hogy évekkel a többi lányt megelőzve kezdett nőni a melle. Az úrnője nagyon sokáig igyekezett takargatni a keblét. Ám amikor ez már nem ment, akkor mutogatni kezdte.

Az emlék némi gyengédséget váltott ki belőle, és egy kis elkeseredést is. Emer azonban mindkettőt elhessegette. Rahela közben majdnem felborult, ahogy felállt a székéből. Kulcs gyorsabban odaugrott, mint hogy Emer szeme követni tudta volna a mozgását, és megtámasztotta az úrnőt. Rahela megpaskolta a kezét. A pőre ujjaival.

Utána elmosolyodott, és szabadkozni kezdett:

– Elnézést, csak annyira magasan van a súlypontom, mint egy kétgombócos fagyinak. Hol is tartottam?

Kulcs olyan szenvtelenül mutatott a tőrre, mintha egyáltalán nem izgatta volna fel a nemesi hölgy életre szóló ajánlata. Szinte közömbös érdeklődéssel várta, hogy mihez fog most kezdeni Rahela.

Emer szíve hangosan zúgott a fülében, akár a cselédek hajnali csengője.

Nem fogja megtenni. Az ő úrnője mindig is egy finnyás, elkényeztetett teremtés volt, aki soha egy pillanatig sem élt át semmiféle fizikai kényelmetlenséget.

Rahela a boltíves ajtóban állva feltűrte a ruhája egyik bő ujját, ami alól kibukkant gömbölyded karja. Végighúzta a penge hegyét a bőrén, és az kettévált az éles acél alatt. Ahogy kibuggyant a vére, Kulcs szeme felcsillant.

Az úrnő rekedtesen érzéki hangja messze földön híres volt. Amikor Rahela azt mondta, „jó reggelt”, a férfiak úgy érezték, mintha nagyon kellemes éjszakát ígérne nekik. Most ugyanez a rekedtes hang varázslattal kecsegtette őket.

– Az első vágás az égben bolyongó isteneké, a második vágás a mélységben rejtőző fenevadaké.

Két vágást ejtett a karja belső felén, a könyökhajlata mellett. A vékony vonalak mentén vércseppek jelentek meg, akár rózsaszín cérnaszálra felfűzött apró, csillogó rubinok. Rahela húzott egy másik, hosszabb vonalat is, merőlegesen az első kettőre. A sebek egy kard markolatát mintázták.

– A harmadik vágás az enyém, Rahela Domitianusé. A negyedik vágás a tiéd, Kulcs… – hallgatott el Rahela várakozóan.

– Simán csak Kulcs – válaszolta Kulcs.

– Semmi több?

A férfi tekintete megbabonázva szegeződött a vérre.

– Nekem nincs családnevem. Az nem család, amiben csak egy ember van.

– Oké, akkor csak Kulcs. Mint Madonna vagy Rihanna.

Az őr a homlokát ráncolta.

– Kicsoda?

– Nem számít, nem fontos – vágta rá Rahela. – Az első vágás rajtad, Kulcs, és rajtad is.

Ezzel várakozóan Emerre nézett, aki szótlanul bámult vissza rá.

Még ha Lady Rahelát másnap ki is végeznék, az anyja akkor is átvállalná az esküje teljesítését. A Domitianus család nem túl gazdag, ám híresek arról, hogy gyönyörű cselszövőket nevelnek ki maguk közül. A Domitianus klán hölgyei mindig meg tudják szerezni, amire szükségük van. Ha egy holttesten rajta marad a be nem teljesített eskü jele, akkor a szakadékba dobják. Bármelyik család bármennyit fizetne azért, hogy megvédje a nevét ettől a gyalázattól. Ezt az ajánlatot Emer nem utasíthatta vissza.

A vágy legyőzte az óvatosságát. A szobalány összeszorította a fogát, és megpróbált uralkodni a hangján.

– Emer ni Domitia.

Megalázónak számított, hogy a vezetékneve azt jelenti, „a Domitianusok tulajdona”. És még megalázóbbnak, ha valaki csupán Kulcs, és senkihez sem tartozik.

– Emer ni Domitia – visszhangozta Rahela halkan.

A szobalány elhúzta a száját az úrnője hangja hallatán. Az úrnője még soha nem vette a fáradságot arra, hogy együttérzést színleljen. Most sem kellene megjátszania magát.

Rahela egy újabb csíkot húzott a karján, ezúttal hosszabbat, mint a többi, így a markolat már pengét is kapott. Megjelent a kard jegye, ami mágiával készült, és vérrel lett megrajzolva.

– Bocs – szólalt meg Rahela –, de megtennétek, hogy emlékeztettek arra, hogyan is szól ennek az eskünek a szövege?

Emer és Kulcs némán rámeredtek. Rahela megvonta a vállát.

– Ezek stresszes pillanatok, én pedig egy elkényeztetett virágszál vagyok. Kiment a fejemből a pontos szöveg.

Kulcs tekintete elidőzött a fehér márványkart összemaszatoló véren. Váratlan mosolya a drágakövön megcsillanó naplementére emlékeztetett. Emer tartani kezdett a közelgő alkonytól, amikor meglátta.

A palotaőr nyugtalanító sebességgel elővett egy furcsa kinézetű kést, és olyan szenvtelenül vágott a saját karjába, mint aki kenyeret szeletel. A kés eltűnt, akár egy bűvésztrükkben.

– A kardra esküszöm – szavalta Kulcs gúnyosan –, hogy igaz és hűséges leszek, szeretni fogom mindazt, amit te szeretsz, és gyűlölöm mindazt, amit te gyűlölsz. Nem fogod érezni az esőt, mert a menedéked leszek. Nem fogsz éhségtől vagy szomjúságtól szenvedni, amíg nekem van mit ennem, és van még bor a poharamban. Ha a szádra veszed a nevem, mindig válaszolni fogok, a te neved pedig fegyverbe hív engem. Pajzs leszek a hátad mögött, és ami kettőnk között elhangzik, az igaz lesz. Mindazt, amiben megállapodunk, teljesíteni fogom, mert a te akaratod az én akaratom lesz.

Rahela észrevette Kulcs mosolyának gonosz csillogását. Emer szíve a vörös látóhatár alá süllyedt, amikor az úrnője elismételte a fogadalmat ennek a senkinek. Miután megpecsételték az egyezségüket, mely szerint együtt vesznek részt a bűnben és szentségtörésben, úgy vigyorogtak egymásra, mint két komisz gyerek. Két komisz, rossz gyerek, akik felelőtlenül követnek el bűnöket és szentségtöréseket.

A szakadék tüze halványvörösre festette az ólomüvegeket, mely olyan színű lett, akár a víz, melybe egy csepp vér hullott. A Rahela karján lévő seb tüzes karddá változott. Az ablak borvörössé vált.

Rahela arca ugyanúgy izzott, mint az ablak, miközben a kezével Kulcs kezét szorongatta. Az összeesküvők sziluettjét körberajzolta a túlvilági ragyogás.

– Ez az első stratégiai megbeszélésünk – jelentette ki Rahela. – A hálószobám a kígyófészkünk, és innentől viperák vagyunk. Mostantól együtt leszünk gonoszak.

Valami különleges növényi főzetet fogyasztott, úrnőm?

– Ahogy akarja, úrnőm – dünnyögte Emer.

– Még mindig jobb, mint magányos gonosznak lenni – mormolta Kulcs.

A bronztükör visszatükrözte hármukat, ahogy körbeálltak. Emer úrnője, a mérges vipera, a hó és a láng hölgye. A csatornaszökevény azzal az őszintétlen mosolyával és megviselt bőrkesztyűjével. És a szobalány a keményített kötényével, aki elfordította az arcát a tükörtől. Emer mindig kerülte az anyajegye látványát. Vidéken nőtt fel, ahol azt mondták, a szépséghibája a gonoszság jele. Úgy tűnik, igazuk lett.

Rahela felnevetett.

– Gyerünk, csatlósaim! Vigyetek a király színe elé!

– Nem vihetjük a király színe elé – jelentette ki Emer szenvtelenül. – És ne nevezzen minket csatlósoknak.

Kulcs tiltakozó hangot hallatott. Ő szemmel láthatóan szívesen lett volna csatlós. Talán csak kétségbeesetten akart tartozni valahova, Emernek azonban több esze volt nála. Ha az ember elárulja a vágyait, arra mindig ráfizet.

Rahelának még volt képe vádlón a szobalányára nézni.

– Most hűséget esküdtél nekem, vagy nem?

Emer valójában nem esküdött hűséget, erre viszont nem akarta felhívni a figyelmét.

– Nem azt mondtam, hogy nem vagyok hajlandó odavinni, hanem azt, hogy nem tudom megtenni! – tiltakozott a lány. – És ő sem tudja.

Kulcs mosolya olyannak érződött, mint egy kés, amit egyenesen Emernek szegez.

– Én csatornaszökevény vagyok. Fogalmam sincs, mit szabad, és mit nem.

– Egy szolga nem követelhet audienciát a királytól!

Az őr számító tekintete visszatért Rahelára. Emer még jobban felháborodott, amikor rájött, hogy a férfi méregeti az úrnőjét. És nem a belső értékeire kíváncsi.

Kulcs végül döntésre jutott.

– Annyi aranyért, amennyit ő nyom, még az elveszett isten elveszett szemét is ellopnám.

– Ez aljas istenkáromlás! – sziszegte a szobalány.

– Az folyékonyan megy – erősítette meg Kulcs. – Kövessen, hölgyem!

Ezzel széles bőrövéhez nyúlt, amelybe búzavirágkék koronamintát gravíroztak. Az öv egyik oldalán a kardhüvelye lógott, a másikon pedig egy kulcscsomó. Lady Rahela vidáman körbepördült, amikor a férfi kireteszelte és kinyitotta az ajtót. Miután az kitárult, meglátták a sötét mélységbe vezető, kőből faragott csigalépcsőt. Kulcs elindult rajta lefelé. Emer úrnője hátranézett.

– Jössz?

A szobalány visszamasírozott az alkóvjába.

– Mindkettejüket ki fogják végezni. És amikor ez bekövetkezik, én meg fogom kapni a testsúlyát aranyban a családjától. A maguk feje pedig karóba tűzve a palota falát fogja díszíteni.

– Ez az – biztatta Rahela. – Gondolkodj mindig pozitívan!

Emer áruló szíve ökölként összeszorult.

– Úrnőm! Ezt nem teheti!

– Azt majd meglátjuk. Ez lesz az én gonosz eredettörténetem.

Ezzel rákacsintott a szobalányra, megfordult, és a halála felé tartva betáncolt a sötétségbe.

NEGYEDIK FEJEZET

A főgonosznő blaszfémiát követ el

Amikor álmokon táncol át a hó és a lélek

Amikor a fehér lovag szíve halott királynőkhöz téved

Akkor jön el. Akkor jön el.

Amikor a mély feltárul, és a holtak behódolnak

Lecsap ránk az átok, onnantól ő uralkodhat

A szakadék felkiált a gazdájához odafenn

Aki elmondja a holtaknak: megölte a szerelem

Akkor jön el. Akkor jön el.

A szavak szerteszöknek, aki tud, most fusson

Ő nem hagyja, hogy a gyöngy bárki máshoz jusson

Kardja pusztít, szeme lángol

Övé az összes világ, legyen az bárhol

Az istenek gyermeke meghal és felnő

Akkor jön el. A trónjáért akkor jön el ő.

Eyamban mindenki ismerte az Orákulum próféciáját.

A vas kora, ANONYMUS

RAE ÉS KULCS ELTÉVEDTEK, miközben ki akarták cselezni a halált. Az udvarhölgyek tornya a palotától távolabb állt, egy kis, kör alakú ligetben. A szökevények egy kanyargós ösvényt követtek egy nagy kapuig, majd elindultak a palota labirintusszerű folyosóin. A belső ajtók sima, szürke folyami kavicsokból és sötétzöld malachitból készültek, amitől mintha az egyik folyóból egy másikba kelnének át. Rae úgy érezte, mintha furcsa áramlatok sodornák magukkal. Majdnem nekiment a koronaékszereket tartalmazó hatalmas üvegvitrinnek.

– Remek – motyogta magában. – Az elátkozott nyaklánc.

Két, vert aranyból készült kígyó éhes szája alkotta a kapcsot. Egy hatalmas, fekete drágakő lógott a csillogó láncokból, bonyolult hurkokból és vonalakból álló aranybéklyóban, amely az ékszerre méltó kecses nyakra várt. A drágakő fazettáin vészjósló vörös szikrák táncoltak, mint a haldokló parázsban megbúvó pusztító tűz. A legendák szerint ez az ékkő az elveszett isten szeme volt. Az emberek a nyakláncot Adj Fel Minden Reményt Gyémántnak nevezték.

– Értékesnek tűnik – jegyezte meg Rahela újdonsült csatlósa. – De nehéz lenne zálogba adni.

– Egy eyami király száz katonáját küldte le a szakadékba, hogy megkeressék ezt az ékszert a menyasszonyának. Csupán egy tért vissza közülük. A királyné mindössze egy évig viselte a nyakláncot, mert fiatalon meghalt. A király a királynéjának adja a gyémántot, ha ki akarja mutatni, hogy a koronánál és a birodalomnál is jobban szereti szíve választottját, akiért százszor is feláldozná az életét, és ezer bűnt elkövetne.

– Vagyis tényleg nehéz lenne zálogba adni – nyugtázta Kulcs. Rae felnevetett. – Azt hitted, hogy a király neked adja? – kérdezte a testőr.

– Ennél több eszem van. Nem én vagyok az, akiért rajong. – Rae felemelte sérült karját, amin a kígyókarkötőt tartotta. – Ez a karkötő csak annyit jelent, hogy a király kedvence vagyok. Ettől még nem leszek királyné-alapanyag.

A mesékben mindig kigúnyolják azokat a felszínes nőket, akik rajonganak a hiú külsőségekért, a nők azonban régen, amikor még nem volt bankszámlájuk, ékszereket gyűjtöttek. Az ékszerek a túlélés zálogát jelentették számukra. Rae anyja Alice-nek ajándékozta a dédnagymama gyöngyeit, nem a nagyobbik lányának. Alice-nek jobban álltak. És neki talán lesznek gyerekei, akiknek továbbörökítheti őket. Az ékszerek értékének fele a múltjukban rejlik. Az igazi kincseknek története van, és ezek a történetek a hősökről szólnak.

Kulcs arca teli volt ellentmondásokkal. A szeme olyan üresnek tűnt, akár egy koponya szemüregei, telt száját pedig megvetően, vagy épp halálosan komolyan elhúzta. A kígyókarkötő nem érdemelt annyi tiszteletteljes figyelmet, mint amennyit ráfordított.

– Te legalább tettél valamit azért, hogy ezt megkapd – jegyezte meg.

Rae felvonta a szemöldökét.

– Mire akarsz célozni ezzel?

Kulcs egyik pengeéles szemöldöke a magasba szökött.

– Te ármánykodtál. Ami jobb, mintha csak kelletnéd magad, miközben mások végzik el helyetted a piszkos munkát.

Egy szép napon a Császár Lia nyakába fogja akasztani az ékkövet, és azt mondja majd, ha nem tetszik neki az ékszer, akár vissza is dobhatja a szakadékba. A Császárnak fekete a szíve, meg minden, de nem izgatja túlzottan a pénz.

Csak a kisebb gazfickók élnek olyan szánalmas jellemhibákkal, mint a kapzsiság. Rae elismerő pillantást vetett a csatlósára.

– Azt hiszem, mi barátok leszünk.

Kulcs oldalra billentette a fejét, nagyjából úgy, mint egy tudós, aki egy új fajt fedezett fel.

– Nekem még soha nem volt olyasmim. Érdekes lehet.

– Pacsit rá! – nyújtotta ki a kezét Rae.

A testőr vigyora mosollyá szelídült.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

Rae keze már a levegőben lebegett.

– Csapj bele!

– Milyen erővel? – kérdezte Kulcs kötelességtudóan. – Eltörjem?

A lány hátrahőkölt.

– Dehogy! Csak legyintsd meg a tenyereddel a tenyeremet. Gyengéden! Gyengéden!

Kulcs a homlokát ráncolta, mintha minden idegszálával koncentrálnia kellene a gyengédséghez. Rae gyanakodva figyelte, ahogy az utasításnak megfelelően az övéhez érinti a tenyerét – a repedezett bőrkesztyű éppenhogy csak súrolta a bőrét. Az érintéstől nem várt fájdalom hasított a szívébe.

Egy év és egy nap múlva ő már nem lesz itt, hogy teljesítse az esküjét, és átadja Kulcsnak és Emernek a beígért aranyat. És a kivégzéstől sem ő menti majd meg őket. Lia amúgy is kikönyörögte volna a kegyelmet Rahela szolgálójának és testőrének.

Ezek az emlékek nagyobb fájdalmat okoztak Raenek, mint Kulcs pacsija. Emer nem lesz hálás a leendő királynénak, Kulcs viszont igen. A hölgy ragyogó szépsége és még ragyogóbb szíve mély benyomást tesz a szerény származású palotaőrre. A vas kora sok más szereplőjéhez hasonlóan végül Kulcs is reménytelenül belezúg majd Liába.

Ekkor minden értelmet nyert, beleértve Kulcs megjelenését, és azt, hogyhogy Rae nem emlékezett a testőrére. Lia állandóan sopánkodott: „miért üldöz engem az összes jóképű férfi a szerelmével?” Az udvarlói a Császár és az Utolsó Remény kivételével mind sejtelmes homályba süllyedtek. Állandóan feláldozták magukat azért, hogy Lia életben maradhasson, főleg a gonoszok, akik előtte meg is javultak a kedvéért. Eyamban az egyik legfőbb halálozási ok a Lia iránti szerelem miatt vállalt áldozat volt, közvetlenül a szörnyek általi felfalatás, az élőholtak általi széttépetés és a pestis mellett.

Ez borzasztó. Kulcs halálra volt ítélve. Raenek addig kellett kihasználnia a csatlósát, amíg még a rendelkezésére állt.

Ez ugyanakkor arra is emlékeztette, hogy ezek kitalált karakterek. Hogy nem kell törődnie a lelkükkel, bár gonosztevőként ez amúgy sem lett volna kötelessége. Csak a saját élete számított.

Kulcs intett neki, hogy menjen előre.

– Szóval, cselszövő úrnőm, merre van a trónterem?

– Nem tudom. Amnéziás vagyok, rémlik?

A palotaőr fintora arra utalt, hogy nem vette be Rae zseniális fedősztoriját.

– Nos, én pedig csak egy napja vagyok itt.

Miközben a palotában tévelyegtek, palotaőrök párosai mellett is rendszeresen elhaladtak. Az őrök többnyire középkorú férfiak voltak, rövidre nyírt hajjal, és megereszkedett katonatesttel kék-acél színű királyi egyenruhájuk alatt, ami fényesebben ragyogott, mint Kulcsé. Mindegyikük megbámulta őket a szeme sarkából. Lady Rahela összetéveszthetetlen jelenség volt hófehér, vörösbe mártott ruhájában. És valószínűleg azt sem felejtette el senki, hogy házi őrizetben lenne a helye.

A legtöbben nagy ívben elkerülték Raet, a tekintetükből mindent ki lehetett olvasni. Egy szabadon kószáló bűnöző, de egy őr kíséretében? Ezért nem fizetnek meg eléggé. Úgyhogy nem látok semmit.

Az egyik palotaőr végül mégis úgy döntött, hogy a magáévá teszi ezt a problémát. Odalépett Kulcshoz, aki viszont megragadta az alkalmat, hogy útba igazítást kérjen tőle a trónterem felé. Miközben elmondta az instrukciókat, a palotaőr szemgolyója úgy jojózott, mint két flippergolyó. Nyugtalan pillantása újra és újra Raere siklott.

– Ez itt Lady Rahela?

– Nem – válaszolta a lány. – A gonosz ikertestvére vagyok.

A ruhája pont alkalmas volt arra, hogy megvetően elviharzzon benne.

– A gonosz ikertestvére vagy? – visszhangozta Kulcs.

Rae korábban észre sem vette, hogy milyen nagy szerepet játszik a popkultúra a mindennapi beszélgetésekben. Ha egy ikertestvér felbukkan egy szappanoperában, az általában gonosz. Ha valaki a padláson tartja a hasonmását egy horrorfilmben, az azért van, mert a hasonmása gonosz!

– Sok gonosz ikertestvér szerepel a kitalált történetekben – dünnyögte.

Kulcs ezen elgondolkozott.

– A balladák szerint Lady Rahela elég szívtelen. Ha az ikertestvére is gonosz, akkor egyértelműen a szüleik tehetnek mindenről.

Rae halványan emlékezett még arra, hogy Lady Rahelának tipikusan olyan az eredettörténete, amilyen a gonosz mostohatestvéreké lenni szokott.

– Az apám és a mostohaapám is megdöbbentően fiatalon halt meg. Ettől függetlenül az anyám gyönyörű, és toxikus. Én rá ütöttem.

– És az anyja is imádja a rossz vicceket?

Rae vigyorogva Kulcs vállába öklözött, miközben beléptek egy fehér szobába, ami olyan üres volt, akár egy tiszta lap. A lány azonnal tudta, hová jutottak: az Emlékek és Csontok Termébe. Az ajtó és a halványan fénylő panelek a falon, a spirál alakú csillár és a kis fehér asztalka mind-mind csontporcelánból készült. Mindenkinek meg kell halnia egyszer, és a halottak csontját néha megőrlik, hogy porcelántárgyakat készítsenek belőlük. Rae korábban mindig azzal bosszantotta a húgát, hogy Rosszcsont-szobának nevezte a helyiséget.