A fordítás az alábbi alapján készült:

Courtney Milan: The Countess Conspiracy

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Kalocsai Judit

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

The Countess Conspiracy © 2013 by Courtney Milan

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-421-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Rosalind Franklinnek, akinek a nevét jól ismerjük.
Anna Clausennek, akit e könyv írása során ismertem meg.
Minden nőnek, akinek a neve örökre feledésbe merült.
Ez a könyv nektek szól.

ELSŐ FEJEZET

Cambridge, 1867. május

Violet Waterfield, Cambury grófnéja mindig tömegben érezte magát a legjobban.

Más, hozzá hasonló rangban lévő nő talán idegenkedett volna attól, hogy közös előadóteremben szorongjon az utca emberével, ahol semmi sem különbözteti meg a balján ücsörgő öreg fickótól, vagy a jobbján helyet foglaló idősödő férfitől, aki minden kétséget kizáróan segélyből él. Más nők valószínűleg undorodva összesúgtak és fintorogtak volna az összezsúfolódott emberek szagától.

Ám a tömegben Violet láthatatlanná válhatott. A pipadohány kesernyés füstje és a mosdatlan testek áporodott szaga azt jelentette, hogy senki sem figyel rá. Senki sem pillantgatott rá, hogy a jóváhagyását kérje, és nem kérdezték meg a véleményét valami ostobaságról, ami a legkevésbé sem érdekelte. A tömegben Violet megszabadulhatott az összes szerepétől, és átadhatta magát tiltott szenvedélyének: Sebastian Malheurnek.

Pontosabban fogalmazva: a munkásságának.

Sebastian Violet egyik legrégibb barátja volt, és aznap ő állt a dobogón. Zengő hangja és huncut mosolya volt, amellyel sikerült a legunalmasabb tudományos megfigyeléseket is érdekessé tennie. Túlzás nélkül állíthatjuk, hogy kissé csintalan volt. Sebastian többi részét – sötét, csillogó haját, és azt a ragyogó, kaján mosolyt, amely mindig betöltötte az arcát – Violet meghagyta a többi társaságbeli hölgynek, akik mindent elkövettek, hogy közeli ismeretségbe kerülhessenek vele.

Violet ügyet sem vetett a barátja jóképűségére, az ellenállhatatlan udvarlására. De a munkája…

– Kutatásaim eddig egyszerű tulajdonságok megfigyelésére korlátozódtak: a virágok színére, a levelek formájára – magyarázta Sebastian. – Részletesen bemutattam az öröklődés számos különböző mechanizmusát. Ma azonban nem magyarázatokkal, hanem egy sor zavaró kérdéssel kívánok előhozakodni.

Violet hallotta már ezeket a szavakat. Nem is egyszer. Sebastian aznap reggel újra és újra elgyakorolta a szövegét, hogy végül tökéletes legyen.

És az is lett.

Sebastian végignézett a tömegen, és bár nem pillantott Violet irányába, a lány azon kapta magát, hogy válaszképpen rámosolyog. Ekkor következett a legjobb rész.

– A zavar abból fakad – folytatta Sebastian –, hogy valamire még nem sikerült rájönnünk. Egyszóval, hadd meséljem el önöknek, hogy mit nem tudunk.

Pillanatnyi elkalandozása során Violet megállapította, hogy nem ő az egyetlen, aki várakozásteljesen előrehajol. Sebastian olyan volt, mint egy mágnes. Önkéntelenül magához vonzotta az embereket.

A hallgatóság egy része ígéretes, fiatal tudósokból állt, akik csüngtek Sebastian minden szaván, és arról álmodtak, hogy egyszer a nyomdokaiba léphetnek. Mások Darwin követői voltak, mint a sarokban ülő Huxley, aki bozontos szemöldöke alól figyelte az okfejtést. És számtalan hölgy is jelen volt – Sebastian őket is ide vonzotta.

Ám voltak ott mások is, például azok, akik közvetlenül Violet háta mögött ültek. A grófné nem látta őket, de – bár mindent elkövetett, hogy megfeledkezzen róluk – érezte a jelenlétüket. Idegesítő népség: a közbekiabálók.

– Szégyenletes – motyogta mögötte egy férfi, éppen elég hangosan ahhoz, hogy kipukkassza a grófné szórakozásának réveteg buborékát. – Tiszta szégyen.

Nem volt semmi szégyenletes a tényekben, amelyeket Sebastian felsorakoztatott, hacsak valaki nem érez megmagyarázhatatlan gyűlöletet a grafikonok iránt. A jelen táblázatban csakis számok szerepeltek – amelyeket fáradságos munkával gyűjtöttek össze, ha Violet egyáltalán mondhatott ilyesmit anélkül, hogy pimaszsággal vádolhatták volna.

Violet összevonta a szemöldökét, alig láthatóan előrébb hajolt, és megpróbált Sebastianra összpontosítani.

– Istenkáromlás – szólalt meg válaszul egy nő. – Erről van szó. – Szinte suttogott, a hangja mégis belehasított a levegőbe. Olyan volt, mint egy sivító koronafúró, amely egyenesen Violet koponyájába mélyed. – Kérkedik az istentelen módszereivel. Romlott, kárhozott lélek. Szaporításról meg közösülésről beszélni nyilvánosan.

– Úgy, úgy – helyeselt a beszélgetőtársa. – Fogd be a füledet, és majd szólok, ha elengedheted!

De hogyan lehetne az egyes tulajdonságok öröklődéséről beszélni, ha nem említenénk a szaporodást? Talán el kellene hallgatni a legalapvetőbb biológiai tényeket az illendőség kedvéért? És ha tudták, hogy Sebastian Malheur olyan témákról fog beszélni, amelyek számukra gyűlöletesek, vajon miért jöttek el?

– Malheurnek biztosan folyton ilyesmin jár az esze! – folytatta a sipító hang. – Az erkölcstelenségen és a züllöttségen.

Violet mindent elkövetett, hogy figyelmen kívül hagyja őket, nem hagyta, hogy a mosoly lehervadjon az arcáról. De belül forrongott. Nem csak arról volt szó, hogy Sebastiant a legjobb barátjának tudhatta. Úgy érezte, mintha a szavaik közvetlen támadást intéztek volna ellene. Mintha mindezt róla mondták volna.

És bizonyos értelemben így is volt.

– Megvan az oka – folytatta a férj –, hogy ezek az úgynevezett természetfilozófusok mind férfiak. A női nem túl jó ahhoz, hogy ilyen undorító gondolatai támadjanak.

Betelt a pohár. Violet hátrafordult. Vetett egy pillantást a meglepett hölgyre, aki rózsaszín muszlinban pompázott a fényes, pödrött bajuszkát viselő férfi mellett. Mindketten a lehető legzordabban meredtek rá.

– Csend! – intette őket Violet. Az asszony eltátotta a száját a meglepetéstől. Violet mereven biccentett, majd visszafordult.

Sebastian már belekezdett az első rejtélybe.

Ó, igen. Ez volt Violet egyik kedvence. Lassan sikerült ellazulnia. Visszasüppedt Sebastian áradó előadásába, a magyarázat hullámzó ringatásába. Egy jól felépített előadás olyan, mint amikor egy macska dorombol: nehéz elérni, de amikor végül sikerül…

– Úgy hiszem – szólalt meg Sipító asszonyság, mintha Violet mindössze félpercnyi csendet kért volna, és nem az alapvető tiszteletet –, a szó szoros értelmében szerződést kötött a Gonosszal. Máskülönben hogyan tudna ilyen nagy hatású előadásokat tartani?

Violetet ismét megzavarták. Vágyakozva gondolt a napernyőjére, amit a mosdóban felejtett – a bájos, lila napernyőre, amelyet szerény szalagok díszítettek, és hegyes volt a vége. Igazán hasznos, ha faragatlan embereket kell megbökni, és még divatos is. Az anyja bizonyára egyetértett volna.

– Úgy hallom, minden éjjel megbecstelenít egy erényes hölgyet – folytatta a nő. – Egek! Mégis mit tennék, ha szemet vetne rám?

Violet forgatni kezdte a szemét, és még jobban előrehajolt.

Az emelvényen Sebastian éppen az állvány felé mutatott, és a segítőjeként közreműködő fiatalember kicserélte a macskát ábrázoló festményt. Violet jól ismerte ezt a festményt.

És a macskát még annál is jobban.

– Ez a mintázat – mutatott Sebastian a zsemleszínű és fekete csíkos macskára – bizonyos esetekben azáltal jön létre, hogy egy zsemleszínű kan találkozik egy fekete nősténnyel.

– Szent egek! Azt mondta, kan. Kimondta azt a szót, hogy kan.

Violet összeillesztette az ujjait, és eltökélten Sebastianra szegezte a tekintetét, szerette volna mindenestül kizárni a külvilágot.

Sebastian arrébb lépett, és végignézett a hallgatóságon.

– Közismert igazság, hogy sötétben minden macska fekete. – Violetnek nem kellett látnia Sebastian arcát ahhoz, hogy pontosan tudja: a barátja incselkedve felvonja az egyik szemöldökét. – Ám világosban fel kell tennünk a kérdést: miért van olyan kevés teknőspáncél mintázatú cica?

Újabb elborzadt felhördülés hangzott fel Violet háta mögött.

– Csak nem arra utal, hogy… Uram, teremtőm! Ez… illetlenség!

Sebastian folytatta:

– Az öröklődés tudománya, amellyel az elmúlt néhány év során foglalkoztam, megmagyarázza, hogyan lehetséges, hogy egyes tulajdonságok ötven vagy huszonöt százalékos valószínűséggel öröklődnek. Ám annak az esélye, hogy egy hím macska teknőspáncél mintázatú legyen, olyan kicsi, hogy nem is számolhatunk vele – talán egy az ezerhez. És az én elméletem nem ad magyarázatot ilyen jelentéktelenségre.

Az asszony hangja olyan hihetetlen magasságba emelkedett, amilyenről Violet el sem tudta képzelni, hogy egyáltalán létezhet.

– Nyilvánosan kérkedik a méreteivel! William, te rendőr vagy! Csinálj valamit!

Violet lelki szemei előtt megjelent a kép, ahogy megfordul a székén. Az a Violet – akit nem érdekelt, mit gondolnak róla – szembeszállt volna az említett hölggyel.

– Ha nem köt csomót a nyelvére – vágta a képzeletbeli Violet az asszony arcába –, gyökerestül fogom kitépni.

Ám egy hölgy nem rendez jelenetet nyilvánosan. Ha nem tudsz kedveset mondani, hallotta Violet az anyja szavait, inkább tartsd meg magadnak, amit gondolsz. És később mondd el nekem! Violet rég nem beszélhette már meg az édesanyjával a gondjait, de ettől a jó tanács még nem veszített az igazságából. Ne szólj szám, nem fáj fejem.

Ezért Violet csöndbe burkolózott. Elzárkózott mindentől, amit nem akart hallani. Vattába tekerte a külvilágot, hogy a szúrós élek meg ne sérthessék.

Agyának egy eldugott szöglete azonban továbbra is hallotta, hogy a házaspár folytatja a beszélgetést.

– Ugyan már – jegyezte meg a férj. – A törvényt nekem is be kell tartanom. Nincs letartóztatási parancsom, és nem vagyok róla meggyőződve, hogy ilyesmiért kaphatnék-e egyáltalán. Légy egy kis türelemmel, drágám!

Jó tanácsnak tűnt.

Légy türelemmel!, mondogatta magának Violet. Néhány perc múlva elmennek, és minden jobb lesz.

Ám néhány perc múlva minden rosszabb lett.

Az előadás végén Violet elindult a tömegben, finoman törte az utat maga előtt. A tömeg minden előadás után nagyobb és engedetlenebb lett. Sebastian karrierjének első néhány hónapjában kuriózumnak számított – az a férfi volt, aki az öröklött tulajdonságokról ír, és időnként megvédi Darwint. Volt ugyan egy-két hanyag tiltakozó, de semmi említésre méltó.

Ám aztán megjelent a szürke pettyesaraszolóról szóló írása, amelynek az volt a lényege, hogy a gyakorlatban is igazolja Darwin evolúciós elméletének helyességét.

Violet felsóhajtott. Sebastiant a fél világ zseninek tekintette, a másik fele azonban gyűlölte. Minden évvel hangosabbá váltak az előadásokon megjelenő zúgolódók. Ekkor is dühödten duruzsoltak Violet körül, mintha a tudatlanság darázsfészkébe csöppent volna.

Violetnek végül sikerült utat törnie a tömegben. Oliver Marshall, aki mellette ült, már a dobogón állt. Sebastiant körbevették az emberek.

Sebastian körül mindig sokan sürgölődtek, már gyerekkorában is.

A tömeg felét nők alkották – ez kissé furcsának tűnhet egy tudományos előadáson, de Sebastian esetében ez teljesen megszokottnak számított.

Violet néha eltűnődött azon, vajon az emberek őt is ilyen hölgynek tartják-e – olyan nőnek, aki évek óta próbálja magára vonni Sebastian figyelmét. Mintha csak arra várna, hogy egy pillantást vessen rá, hogy meglássa őt, csakis őt. A nővére éppen eleget ugratta ezzel.

Ha a dolgok másként alakulnak, talán ez igaz is lett volna. De Violet az volt, aki, és semmi értelmét nem látta olyan szekér után futni, amelyik nem veszi fel. Inkább közelebb furakodott.

A terem közepéről, ahol Violet helyet foglalt, Sebastian arckifejezése jótékonyan elmosódott. Ám amikor a grófné meglátta a barátja arcát, kissé megijedt.

Nem festett jól. Az arca kipirult, a tekintete, amely általában pajkosan csillogott, ezúttal üres volt. Szájának csintalan görbülete gyászos komolyságba merevedett. Úgy nézett ki, mintha lázas lenne.

– Téved – magyarázott egy termetes férfi. Sebastian fölé magasodott, húsos keze, mint két csülök, ökölbe szorult. – Maga egy önelégült senkiházi. Newton óta minden természetfilozófus elkárhozott lélek. Istentagadó, én mondom!

Néhány évvel ezelőtt Sebastian jót nevetett volna az ilyen dühödt kijelentéseken. Ezúttal azonban egyszerűen felnézett a fickóra.

– Hálásan köszönöm – mondta, mintha könyvből olvasná. Mintha megpróbálta volna megtanulni a szavakat, és most kiszaladtak volna a száján, mint valami hamis varázsige, amelynek talán sikerül annyira összezavarnia a férfit, hogy megmenekülhessen előle. – Ez igazán sokat jelent nekem.

– És miért, te arcátlan korcs? – lépett közelebb a termetes férfi.

Violet vett egy mély lélegzetet, és elé állt, miközben megfogta Sebastian ingujját. Nézz rám! Nézz rám! Minden jobb lesz, ha rám nézel.

Sebastian odafordult hozzá, miközben a színlelt kedélyesség utolsó foszlányai is leolvadtak az arcáról.

Violet és Sebastian régóta voltak barátok. A lány azt hitte, jól ismeri. Azt hitte, Sebastian vidáman legyint a folyamatos kritikával élő nyilvánosságra, és fittyet hány a sértések és fenyegetések áradatára. Ezt kellett hinnie, különben soha nem engedte volna, hogy ilyen erőfeszítésnek tegye ki magát.

Ám ebben a pillanatban rádöbbent, hogy hatalmasat tévedett.

Violet nyelt egyet.

– Sebastian! – motyogta, szinte alig tudott beszélni.

– Mi az? – mordult fel a barátja.

– Egyszerűen csodálatos voltál! – Violet belenézett Sebastian szemébe, és azt kívánta, bárcsak mindent jóvá tehetne! – Elképesztően…

Sebastian szemében különös fény villant – sötét és dühös.

Nem ezt kellett volna mondania. Violet tudta, abban a pillanatban, ahogy a szavak elhagyták a száját. Mégis hogy hangozhatott? Rémesen. Mintha önmagának gratulált volna.

Körülvette őket a tömeg. Sebastian ökölbe szorította a kezét, és felszegte az állát.

– Kapd be, Violet! – Hangja mély, állatias morgás volt. – Kapd be!

Olyan régóta éltek már ebben a kis összeesküvésben, hogy néha maga Violet is megfeledkezett az igazságról. De most eszébe jutott. Minden porcikájában érezte.

A láthatatlanság érzése semmivé foszlott. Violet időnként úgy gondolta, társadalmi helyzete olyan, mint az erdő közepén kidőlt fa: lehet, hogy nem nyújt festői látványt, de legalább elfogadják mint a táj részét. Amíg mozdulatlan marad, senki nem jön rá az igazságra.

Sebastian rámeredt – tekintetében elszánt düh villámlott, mintha bele akarna vágni egy fejszét abba a fába. Hogy felfedje a rothadt belsejét, hogy megmutassa a világnak, ami odabent lakozik, azt a Violetet, amely valójában sötét, irtózatos és visszataszító dolog, amelyet elleptek a százlábú élősködők. Még egy szó, és mindenki rájön.

Violetnek soha nem jutott eszébe, hogy Sebastian elárulhatja. De ez a lázas fény a szemében… A lány elképzelni sem tudta, mi lesz a következő lépés.

A keze hirtelen jéghideggé változott. Lelki szemei előtt lepergett a rémálom. Sebastian mindenki előtt elmondja az igazat. Néhány nap múlva minden újság ezzel lesz tele; másnap éjfélre Violet tönkremegy, és mindent elveszít.

A körülöttük tolongó tömeg árnyakká homályosult. Violet alig kapott levegőt. Erkölcstelen, hallotta, ahogy az emberek összesúgnak a háta mögött. Kárhozott. Összeszorult a torka. Violet jó hírneve beszennyeződik, és magával rántja a sárba az édesanyját, a nővérét és az unokatestvéreit is.

Sebastiannak dühödten kitágult az orrlyuka, majd elfordult Violettől, hogy szóba elegyedjen egy másik férfival, és ezzel minden kimondatlan szó biztonságos némaságba fulladt.

Violet képtelen volt türtőztetni magát. Megkönnyebbülten felsóhajtott. Biztonságban volt. És amíg senki sem jön rá a titkára, biztonságban is marad.

A reggeli napfény gonoszul megvillant, és belevilágított Sebastian szemébe, miközben lenézett a kertre. A korai napsugarak megcsillantak a rózsalugason, és a harmatcseppekkel borított virágágyások visszatükrözték a ragyogást. Az egész olyan átkozottul bájos volt. Sebastian akár élvezhette volna is a látványt, ha nem lüktet olyan rémesen a feje.

Ha nem tudta volna az igazat, azt hitte volna, hogy másnapos. Eltekintve attól a kijózanító ténytől, hogy az elmúlt negyvennyolc órában nem fogyasztott a teánál erősebb italt. Nem, valami más gyötörte, olyasvalami, amin – nem úgy, mint néhány üveg bor esetében – nem segített néhány szem pirula.

A világ összes gyógyszere sem javíthatott a valóságon.

Sebastian kezdettől fogva tudta, hova kell mennie. Violet az üvegházában volt; amikor Sebastian megkerülte a bokrokat, megpillantotta, ahogy egy ülőkén ücsörögve egy sor földdel teli cserépre mered. Lábát az ülőke alá húzta. Sebastian hallotta, ahogy vidáman dúdolgat magában.

Érezte, hogy kavarogni kezd a gyomra.

Ám ez nem lehetett ok arra, hogy fittyet hányjon a szokásos eljárásra. Violet üvegházának külső ajtaja egy üvegezett előtérbe nyílott. Sebastian levetette a cipőjét, és a kabátját kertészköpenyre cserélte. Végignézett magán, majd körbepásztázott a levegőben; de sehol nem látott méheket.

Violet nem nézett fel, amikor kinyitotta a második ajtót, és még akkor sem kapta fel a fejét, amikor félrehajtotta a gézlapokat, amelyekkel a rovarokat szándékoztak kívül tartani. Nem nézett fel, amikor Sebastian odasétált mellé. Erősen összpontosított az előtte sorakozó cserepekre, egyik kezében nagyítót tartott, és meg sem hallotta, hogy a férfi bejött.

Azok után, amit Sebastian előző este a fejéhez vágott, azok után, hogy elszökött, és ott hagyta a slamasztikában, Violet még mindezek után is olyan vidámnak látszott. Sebastian úgy érezte, csak tönkreteszi ezt az idillt.

Évekkel ezelőtt belement a játékba, amikor még nem érthette, mi fog történni. Amikor mindez csak annyit jelentett, hogy aláírja a nevét, és hallgatja, ahogy Violet beszél, két olyan dolgot, amely nem került túl nagy erőfeszítésébe.

– Violet! – szólalt meg lágyan.

Nem érkezett válasz.

– Violet! – ismételte, ezúttal kicsit hangosabban.

Látta, ahogy Violet visszazökken a valóságba – sűrűn pislogott, majd lassan letette a nagyítót, és odafordult hozzá.

– Sebastian! – köszöntötte. A hangja kedves volt. Ezek szerint megbocsátott az este történtekért. Ám a mosolya azonnal megfakult, amikor megpillantotta Sebastian arcát. – Minden rendben?

– Bocsánatkéréssel tartozom – bökte ki Sebastian. – Illene bocsánatot kérnem. Nem lett volna szabad így beszélnem veled, különösen mások előtt.

Violet leintette.

– Nekem kellett volna jobban figyelnem. Tudnom kellett volna, mekkora nyomásnak vagy kitéve. Azok után, amit egymásért tettünk, néhány éles szó igazán semmiség. De van itt valami, amit el kell mondanom. – Violet összevonta a szemöldökét, és megérintette az ajkát. – Lássuk csak…

– Violet! Ne légy zavarban! Figyelj rám!

Violetet senki sem látta csinosnak. Sebastian sohasem értette, miért. Igen, az orra kissé túl nagy volt. És a szája túl széles. És a szeme kicsit távol ült egymástól a klasszikus szépségideálhoz képest. Sebastian is látta ezt, de neki valahogy soha nem számított. Violet állt hozzá a legközelebb a világon, és ettől különlegesen értékes lett a számára, amire ezúttal egyáltalán nem akart gondolni. Ő volt a legjobb barátja, és most készült darabokra szaggatni.

– Valamit elvétettünk? – kérdezte óvatosan Violet. – Vagyis… – Megköszörülte a torkát. – Tudom, hogy valamit elvétettünk. Hogyan hozhatnánk helyre?

Sebastian feltartotta a kezét, mintha megadná magát az egész világ előtt.

– Violet, én ezt nem tudom tovább csinálni. Egy csaló vagyok.

Violet arca egy csapásra falfehérré változott. Önkéntelenül kinyújtotta a kezét, megragadta a nagyítóját, és a mellkasához szorította.

Sebastiannak összeszorult a szíve.

– Violet!

Sebastian senkit sem ismert jobban, senki sem volt fontosabb a számára. Violet bőre hamuszürkévé fakult. Mereven bámult rá, arca nem árulkodott semmiféle érzelemről. Sebastian egyszer már látta ilyennek. És soha nem hitte volna, hogy éppen ő lesz az, aki miatt újra ilyen állapotba kerül.

– Violet, tudod, hogy bármit megtennék érted.

Violet furcsa torokhangot hallatott, félig sírt, félig csuklott.

– Ne tedd ezt! Sebastian, majd kitaláljuk…

– Megpróbáltam – mondta csendesen a férfi. – Sajnálom, Violet, de itt a vége.

Sebastian összetörte, de ezzel véget vethetett a színlelésnek. Szomorúan elmosolyodott, és körülnézett az üvegházban. Az egymás után sorakozó polcok telis-tele voltak felcímkézett cserepekkel. Az ágyásokban a legkülönbözőbb fejlődési szakaszokban lévő növények: aprócska hajtásoktól ragyogó zöld levelekig. A sarokban álló könyvespolcon húsz bőrkötéses könyv sorakozott, tele feljegyzésekkel. Sebastian végignézett az összes bizonyítékon, amelyek leleplezésére olyan régóta várt. Végül ránézett Violetre – a nőre, akit egész életében ismert, és fél életében szeretett.

– A barátod leszek. A bizalmasod. Segítő kezet nyújtok, amikor csak szükséged van rám. Bármit megteszek érted, de egyetlen dolgot soha többé ne várj tőlem. – Vett egy mély lélegzetet. – Soha többé nem teszek úgy, mintha a munkád az enyém lenne.

A nagyító kiesett Violet kezéből, és az ülőke alatti kőre zuhant. De – akárcsak Violet – erős volt, és nem tört össze.

Sebastian lehajolt, és felvette.

– Tessék! – mondta, miközben visszaadta a lánynak. – Erre még szükséged lesz.

MÁSODIK FEJEZET

Három órával később Violet azon kapta magát, hogy Sebastian háza körül lődörög.

A hosszú évek során, amióta együtt dolgoztak, számtalan módot találtak arra, hogy feltűnés nélkül találkozhassanak. Amikor Cambridge-ben voltak, a dolog viszonylag egyszerűnek bizonyult: házaik bő egy kilométerre álltak egymástól, így mindössze húsz percet kellett sétálni a fákkal övezett ösvényen, hogy áthidalják a távolságot. Az utat sűrű fák szegélyezték, Violet üvegházát pedig magas bokrok védték a szolgálók kíváncsi tekintetétől, míg a Sebastian dolgozószobájához vezető ösvényt fejmagasságban kusza bokrok takarták, így Violet kényelmesen járhatott-kelhetett anélkül, hogy be kellett volna kopogtatnia az ajtón.

Ezúttal is ott várt a bokrok útvesztőjében, igyekezett úrrá lenni a légzésén és az idegességén. Helyre kellett hoznia valahogy, meg kellett próbálnia kiutat találni, hogy folytathassák. Aztán eszébe jutott Sebastian arca, a szomorú elszántság, és fogalma sem volt, hogyan változtathatna rajta.

Leült a kőpadra, és zavartan rugdosta az ösvényre szórt fehér kavicsot. Ha mindent pontosan sorra vesz, találnia kell valami megoldást. Tisztességes, észszerű megoldást.

Kavics csikordult, és Violet felkapta a fejét.

Sebastian volt az. Nem viselt zakót, de komoly arca miatt még ingujjban is távolságtartónak tűnt. Egyik kezét a mellényzsebébe dugta, és megfejthetetlen arckifejezéssel méregette Violetet.

Violet arra gondolt, hogy fel kellene állnia – de olyan sokáig töprengett, hogy végül rájött, elröppent az alkalmas pillanat. Ostobának hatna, ha egyszer csak felpattanna, fél perccel azután, hogy Sebastian megérkezett.

Inkább a barátja felé fordult.

– Sebastian!

– Violet! – A férfi nem lépett közelebb. – Úgy számítottam, hogy nagyjából háromnegyed órával előbb jössz. Meg vagyok döbbenve, hogy ilyen sokáig tartott, amíg rászántad magad, hogy vitába szállj velem.

Violet összeszorította a kezét. Arra gondolt, hogy kikéri magának a feltételezést, de rájött, hogy pontosan ezért jött.

– Megpróbáltam rendszerezni a legjobb érveimet. Listába szedtem mindent, amit elmondhatnék.

Sebastian felvonta az egyik szemöldökét.

– Listába? Ezt látnom kell. Le is írtad, nem igaz?

Violetnek megfordult a fejében, hogy letagadja, de Sebastian túl jól ismerte. Ezért a szoknyája zsebéből előhúzta a papírt, és odaadta a barátjának. Sebastian kihajtogatta, és kisimította a lapot.

– Pénz – olvasta hangosan. – Föld. Anyád befolyása. – Felpillantott. – Ez nem érvelés, Violet. Ez megvesztegetés. Kivéve, persze, az anyádra vonatkozó tételt. Mert az fenyegetés.

– Nos, igen. – Nem engedhette, hogy Sebastian lássa a nyugtalanságát. Belenézett a férfi szemébe. – Adok ötezer fontot, ha…

– Nincs szükségem ötezer fontra – vágott közbe Sebastian –, és különben sem kárpótolna semmiért. Hadd magyarázzam el, mit akarok: soha többé nem akarok hazudni olyan embereknek, akik fontosak a számomra. – Feltartotta a papírlapot. – És ez nem szerepel a listádon.

Violet kikapta a papírt a kezéből.

– Mint mondtam, még gondolkodom. – A papír könyörtelenül kókadozott az ujjai között. Violet kemény golyóvá gyűrögette, majd elrejtette a tenyerében. – Kell lennie valamilyen megoldásnak.

A fejük fölött csiripelni kezdett egy madár. A csipkés szélű bokrok fölött világított a ragyogó kék ég. Nem éppen ilyen időben szokás feladni dolgokat, és Violet nem is volt erre hajlandó. De Sebastian arcát látva az eset cseppet sem tűnt egyszerűnek.

– A bátyám haldoklik – szólalt meg Sebastian –, és amikor arról beszélt, hogy mi a terve a fiával, azt mondta… – A férfi elkapta a tekintetét. – A nagyanyjához küldi Harryt, mert én túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy gondoskodhassak róla. Nem mondhattam meg neki, hogy én nem is dolgozom. Csak ácsorogtam ott némán, és azon töprengtem, hogyan válaszoljak, hogy ne áruljam el a titkaidat.

Violet belevájta az ujjait a papírgalacsinba.

– A barátaim aggódnak miattam – folytatta Sebastian. – Ennek éppen fordítva kellene lennie. Nekem kellene gondoskodnom róluk. De nem magyarázhatom el nekik, hogy harminckét éves vagyok, és lassan eltűnök: olyan munkáért dicsérnek, ami nem az enyém, és olyan gondolatokért ócsárolnak, amelyek meg sem fordultak a fejemben.

Violetnek kiszáradt a torka. Nem tudta, mit mondhatna, hogyan tehetné ezt az egészet jóvá.

– Erre este megdicséred a beszédemet, amikor mindketten pontosan tudjuk, hogy valójában te írtad.

Violet lehorgasztotta a fejét.

– Hiba volt, belátom. Csak…

– Ha már mindketten kezdjük elfelejteni, hogy ez az egész valójában hazugság, elérkezett az ideje, hogy abbahagyjuk. Nem mondhatom el másoknak az igazat, és a sok kis hazugság egymásra halmozódik. Úgy érzem, menten felrobbanok. Komolyan gondoltam, amit mondtam: folyamatosan hazudnom kell miattad. És nem szeretem azt az embert, akivé váltam.

Ha Sebastian elsétál, tátongó ürességet hagy maga után Violet életében. De hogyan mérhető ez össze a férfi panaszaival? Violet a zsebébe gyűrte a papírgalacsint.

Sebastian előrelépett, és megállt a lány előtt.

– És ezért vagyok veled is olyan ingerlékeny – mondta sokkal gyengédebben. – És ezt a legkevésbé sem szeretném. Nem akarlak megsérteni. Te vagy az egyetlen barátom, aki mindent ért. Nem akarlak elveszíteni.

Violetnek szinte fájt Sebastianra nézni. A tekintete a lelkéig hatolt. Szinte érezte a férfi vonzerejét, mintha Violet valami hold lenne, amely csapdába esett, és arra ítéltetett, hogy az örökkévalóságig keringjen a férfi körül.

Elfordította a fejét, és az ajkába harapott. Lehetséges, hogy Sebastian minden nőre ilyen hatással van. Anélkül, hogy bármit is tenne.

– Barátok vagyunk – jelentette ki a férfi. – A munkádon kívül is. Nem igaz?

Újabb lépést tett felé. Veszélyes lépést. Ezúttal túlságosan közel került a lányhoz. Elég közel, hogy kinyújthassa a kezét, és megérinthesse.

Az érintés lehetősége mindig felderengett, amikor Sebastian ilyen közel került hozzá. Felkeltette Violetben a mélyen elrejtett sóvárgást – amelyben azt kívánta, bárcsak Sebastian magához ölelné.

Ám Violetet nem lehetett megérinteni. Kemény volt és megközelíthetetlen.

Rávette magát, hogy újra Sebastianra nézzen, úrrá lett izgatott szívverésén, és sikerült figyelmen kívül hagynia a férfi sötét szemének csillogását. Nem volt rá hatással. Olyan férfi volt, akitől egy kőszikla is ellágyulna, de Violet ezúttal keményebb volt egy kősziklánál.

Annak kellett lennie.

Sebastian még egyet lépett – és Violet szíve minden erőfeszítése ellenére nagyot dobbant –, majd lehajolt a lányhoz.

Violet vállára tehette volna a kezét, a padhoz szögezhette volna…

Violet ádázul kifújta a levegőt, és felpattant, hogy távolabb kerüljenek egymástól.

– Szóval erről van szó – hallotta a saját hangját. – Azért vagy ideges, mert a világ összes nőnemű lénye közül én vagyok az egyetlen, aki nem hever a lábad előtt.

Sebastian felsóhajtott és felegyenesedett.

– Hadoválj a barátságról, amennyit csak akarsz, de valójában egyetlen dolog hiányzik a listámról, amely valóban meggyőzne. – Felszegte az állát. – A közösülés. Téged ez a pénznem érdekel, nem igaz?

A keze már akkor remegni kezdett, ha eszébe jutott. Egész teste jéghideg volt, a szíve mégis hevesen dobogott. Szántszándékkal hagyta ki ezt a tételt a listájáról – elvégre az ember ne alkudozzon olyasmivel, amit nem volt hajlandó megtenni.

Sebastian ekkor ráemelte a tekintetét – rápillantott az ajkára, majd végigmérte a lány testét, egészen a ruháját szegélyező csipkéig, majd vissza, a derekát díszítő szalagokig. Violet szinte érezte, ahogy megjegyez magának minden szegényes részletet – a szögletes könyököt, a sárszínű szemet.

Ha nem lenne szüksége húsz hektár szántóföldre, biztosan szemet sem vetne egy ilyen szánalmas teremtményre.

– Értem – mondta lassan Sebastian. – Egyáltalán nem ismersz. – A szája megremegett. – Öt éve tartok neked előadásokat, megtartom őket újra és újra, míg végül mindenki másénál jobban ismerem a gondolkodásodat. És mind ez idő alatt egyszer sem jutott eszedbe, hogy viszonozd ezt a szívességet.

– Sebastian! – Violet alig tudott ránézni, de képtelen volt elfordítani a fejét. A férfi szeme sötét volt, az arca komor.

– Ezt is jól ismerem – lépett közelebb Sebastian. – Tudom, ha túl közel állok hozzád, menekülni akarsz. Ha csak hozzáérek az ujjadhoz… – Felemelte a kezét.

Violet hátrálni kezdett.

– Pontosan. Violet, mi egymásnak is hazudunk, nem csak az egész világnak.

Igaza volt. Violet érezte, ahogy a pániktól összeszorul a gyomra. Az elmúlt év során – bárhogy is próbált ellene tenni – Violet újra érezni kezdett. Az érdeklődés foszlányai, azok a gyenge pillanatok. De Sebastian nem volt tisztában azzal, hogy mit kér tőle. Számára nem jelentett semmit, hogy földig rombolja a lány védőfalait. Ám Violet számára az igazság elmosta volna mindazt, aki volt.

– Nem tudom, miről beszélsz. – A hangja meg sem remegett. Miért is tette volna? Hiszen a kő erős. A kő mindennek ellenáll. – Mindent tudsz rólam.

– Csak a munkádról.

A kősziklát nem hatja meg a Sebastian szemében megvillanó fájdalom. A kőszikla megingathatatlan. Violet megmerevedett.

– A munkám én magam vagyok.

Sebastian ránézett, majd lassan megrázta a fejét.

– A pokolba, Violet!

A kőszikla nem érez fájdalmat. Nincs hozzá szíve.

– Felteszem, a dolgok másként állnának – hallotta Violet a saját hangját –, ha én is az egyik nőd lennék, aki képtelen ellenállni a csáberődnek. Akkor talán sikerülne…

Sebastian elfordult tőle, és olyan hirtelen elindult, hogy Violet levegőhöz sem jutott.

– Ne légy nevetséges, Violet! – Hangja mélyen és lemondóan szólt. – Nem érdekel, mit hiszel az erkölcseimről, de vannak bizonyos elvárásaim. – Hátrafordította a fejét, hogy még egyszer végigmérje, tekintete sötét és átható volt. – És te nem felelsz meg ezeknek.

Violet úgy érezte, mintha egy mély lyuk tátongana a gyomrában. Ebben túl sok igazság volt – éppen elég ahhoz, hogy emlékeztesse rá, miért löki el magától Sebastiant.

– Akkor vonulj csak vissza! – mondta a legjobb barátjának. – Jobb is, ha nem dolgozunk tovább együtt. Kétlem, hogy tudomást vennék a jelenlétedről. – Azt kívánta, bárcsak elrohanhatna, de kénytelen volt visszabotladozni a kesztyűjéért, amit a padon hagyott.

– Abban biztos vagyok – vetette oda Sebastian. – Mert nem is leszek ott.

Violet felkapta a kesztyűjét, és rápillantott a férfira. Karba tett kézzel állt, szeme csillogott a sértettségtől. Sebastian ritkán volt mérges, ritkán veszítette el a fejét. És ha ilyesmire került sor – ráadásul huszonnégy órán belül már másodszor – olyan zaklatott lehetett, hogy Violet el sem tudta képzelni.

Igaza volt. Bár fájdalmas volt bevallani. Így nem folytathatták tovább. Sebastian túl sokat remélt az élettől, Violet pedig túl keveset.

Sebastian úgy nézett rá, mintha azt várná, hogy bocsánatot kérjen. Igen, Sebastian. Nem foglak többé ellökni magamtól. Hagyom, hogy szerelembe essek London legnagyobb léhűtőjével.

Egy pillanatig Violet szerette volna megragadni Sebastian kezét, és bevallani mindent. De amikor arra gondolt, hogy szólásra nyitja a száját, rájött, hogy nincs mit mondania. Hiszen ez nem volna hazugság. Nem beszélhetett magáról, csak a munkájáról. Minden egyéb… nos, túlságosan hamar semmivé porladna.

Így inkább felhúzta a kesztyűjét, és elsétált.

HARMADIK FEJEZET

A birtok, ahol Sebastian felnőtt, Londontól úgy tizenöt kilométerre nyugatra feküdt, mindössze egy kellemes lovaglást jelentett a szorosan egymás mellett emelkedő épületektől a kisebb falvacskák és hatalmas szántóföldek felé.

A Violettel folytatott színjáték olyan sokat felemésztett a felnőtt életéből, hogy ezúttal tátongó ürességet érzett. Hatalmas távolság választotta el azoktól, akiket a legjobban szeretett. De, ha volt olyan hely, ahol képes volt áthidalni ezt a távolságot, akkor azt itt kellett keresnie. Azon a birtokon, amelyet jelenleg a bátyja irányított, azon a helyen, ahová a gyermekkori emlékek kötötték, korai éveinek homályos egyvelege.

Emlékek arról, amikor hatéves korában beleesett a patakba, miközben megpróbálta utánozni, ahogy Violet kecsesen átkel egy farönkön. Vagy, amikor a lány felolvasott neki, amikor Sebastian még csak ismerkedett a betűkkel.

Violet itt is részese volt az életének. Mintegy nyolcszáz méterre lakott tőlük. Két évvel idősebb volt a fiúnál, és amióta Sebastian az eszét tudta, folyton a lányt követte, csodálatos teremtménynek látta, aki sokkal okosabb és életrevalóbb nála. Az elmúlt napokban fordult elő életében először, hogy ellökte magától.

De a Violettel kapcsolatos emlékeken kívül más is idekötötte. És most ezért jött.

Bevitte a lovát az istállóba. Egy lovász fogadta, és felajánlotta, hogy ellátja az állatot, de Sebastian elküldte.

Igazán kellemes útjuk volt, ezért a fekete kanca aligha vágyott többre egy csutakolásnál és egy kosár zabnál. Sebastian mégis komótosan megkefélgette, végigsimított göndör sörényén, nézte, ahogy a bőre megrándul, amikor megvakargatja a horpaszát. Ez volt az egyik legrégibb trükk, amit megtanult: ha az ember nem is tud kiigazodni a világon, legalább a lovában nem fog csalódni.

Kinyílt az istálló ajtaja. Betört a fény, és egy ló lihegett a bejáratban, erősen fújtatott.

Sebastian felpillantott. A lovas – magas, zömök alak – becsukta az ajtót. A férfi alig kapott levegőt. Sokáig csak állt, az állatba kapaszkodott, mintha a lábai nem bírnák el. Sebastian dermedten ült a lova mellett, legszívesebben felállt volna, de nem mert beleavatkozni.

A férfi légzése fokozatosan megnyugodott. Végül felegyenesedett.

Nem hívta a szolgálókat.

Sebastian döbbenten figyelte, ahogy a bátyja térdre ereszkedik a lova mellett, és saját kezűleg oldozza ki a hevedert. Mielőtt Sebastian felajánlhatta volna a segítségét, leemelte az állat hátáról a nehéz bőrnyerget. Megtántorodott a súlytól, de a falnak támaszkodva sikerült megőriznie az egyensúlyát. Valahonnan mélyről vette a levegőt, légzése visszhangzott az istállóban.

Sebastian felállt.

– Benedict! Mégis mit művelsz?

Benedict Malheur kővé dermedt. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha a szerepek felcserélődtek volna: Sebastian lenne az idősebb, és Benedict a fiatalabb, akit valamilyen csínytevésen kaptak. Ám ez a pillanat nem tartott sokáig.

– Sebastian! – Benedict vett egy nagy lendületet, és a helyére tette a nyerget. – Hát, megérkeztél.

– Megérkeztem, és azt látom, hogy nyergeket cipelsz, és úgy lovagolsz, hogy szegény Warriornak tajtékzik a szája…

– Vágtázásnak hívják – helyesbített Benedict, és visszafordult a lovához. – És ha meghalok, úgysem vágtázom többet.

Sebastian meredten nézte a bátyját. Nem tehetett egyebet, hacsak nem teperi le a földre, hogy behúzzon neki néhányat. Amit, ha jobban belegondolt, szintén nem tehetett meg.

– Nagyon vicces – morogta.

– Tudom, hogy nem az. Nem viccnek szántam.

Pedig az volt. Mint valami rosszindulatú vicc. Sebastian egész élete egy csavaros tréfává vált. Vissza akarta kapni az életét. Ehelyett elveszíti Violetet és Benedictet…

A bátyja komótosan lehajolt, és felemelt egy vödröt. Rá sem nézett az öccsére, sietős léptekkel elindult az ajtó felé. Sebastian utánaeredt.

– Az isten szerelmére! – ragadta meg a bátyja kezében himbálózó vödör fogantyúját. – Majd én pumpálok vizet. Hadd vigyem!

Megrántotta a vödröt, de a bátyja nem volt hajlandó elengedni.

– Egy úriember mindig gondoskodik a lováról – közölte Benedict.

– Igen. – Benedict ezt már akkor az öccse fejébe verte, amikor Sebastian megtanult lovagolni. – De bizonyos körülmények között…

– Egy úriember mindig gondoskodik a lováról – ismételte Benedict. – Ugyan, Sebastian! Soha nem árultam volna el neked, ha tudom, hogy folyton láb alatt leszel.

Mintha Sebastian nem jött volna rá magától, hogy valami nincs rendben, abból, ahogy a bátyja mellkasa nehézkesen emelkedett és süllyedt. De nem azért jött, hogy a víz miatt vitatkozzanak.

Karba tett kézzel figyelte, ahogy a bátyja pumpálni kezdi a vizet. Benedict bizonytalan ritmusban tologatta a kart, miközben alig kapott levegőt; a víz köpködve tört elő a kútból, és amikor a vödör félig megtelt, Benedict egy pillanatra megállt. Elfordította a fejét, köhögni kezdett, majd köpött egyet. Sebastian meglátta a rózsaszínes foltot, és ökölbe szorult a keze.

– Ugyan már! – szólalt meg. – Hadd…

– Nem! – Benedict rá sem nézett. – Mint tudod, nem vagyok nyomorék.

Sebastian megpróbált úrrá lenni az ingerültségén.

– Persze hogy nem vagy – ismételte. – Gondold azt, hogy még mindig gyerekek vagyunk. Te vagy a lovag, én pedig a hűséges fegyverhordozód. Csak elvégzem az alantas munkát, ahogy egy fegyverhordozóhoz illik. – Ismét megpróbálta a bátyja kezéből kivenni a vödröt.

De Benedict ezúttal sem engedett.

– Nem vagyok lovag – sziszegte –, és túl öregek vagyunk már a szerepjátékokhoz. – Elrántotta a vödröt Sebastiantól. – Mármint ahhoz, hogy úgy tegyünk, mintha semmi sem változott volna. Elvégre egy úriember minden körülmények között megőrzi a méltóságát.

– Ó, a méltóság! – kiáltott Sebastian hamis könnyedséggel. – A méltóság mindenekfelett.

Benedict tíz évvel volt idősebb az öccsénél. Az apjuk meghalt, mielőtt Sebastian megtanult volna járni, úgyhogy a bátyja átvette a szerepét. Figyelmeztető pillantást vetett az öccsére – amit Sebastian jól ismert. Gyakran láthatta, miközben felcseperedett. Akkoriban még azt jelentette: Haza ne merd hozni azt a kiskutyát! Vagy egy másik alkalommal: Valld be anyának, hogyan tört el az a váza, különben én mondom el neki!

Sebastiant nem volt könnyű megfékezni. Gúnyosan ráfintorgott a bátyjára – felhúzta az orrát, és kinyújtotta a nyelvét. De amikor eljött az idő, Sebastian mindig szót fogadott, és sohasem szívből szegült ellen. A dac csak akkor szórakoztató, ha az ember nem kockáztat sokat.

Benedict az oldalsó udvarba vitte a vödröt, ahol kisebb tűzhely állt a fal mellett. Megpiszkálta a tüzet, majd vizet töltött a kannába, és várt. Sebastian követte, és megpróbálta abbahagyni a dorgálást.

Végül Benedict megszólalt:

– Ha a szívem megáll, mert nem bírok el egy vödör vizet vagy egy nyerget, boldogan nyugtázom, hogy lejárt az időm.

– Továbbra sem vicces – morogta Sebastian.

– Továbbra sem viccnek szántam.

Nem. Benedict nem szokott viccelni. Mindig olyan józan volt, olyan egyenes. Az igazat megvallva, igazán egyszerű volt felbosszantani. Tökéletes testvér volt: keményen dolgozott, kiváló eredményt ért el az iskolában, és még kiválóbb elismerést kapott megingathatatlan higgadtságáért. Mindenki tisztelte – beleértve Sebastiant is. Túl jó volt ahhoz, hogy utálni lehessen. Talán ezért döntött úgy a sors, hogy a legkegyetlenebb tréfának éppen ő lesz az áldozata.

– Meg fogok halni – jelentette ki Benedict szenvtelenül. – Talán egy hónap múlva, talán egy év múlva. – Megvonta a vállát. – De ez bárkivel előfordulhat. Akár veled is.

Sebastian vitatkozni akart – de úgy döntött, hogy inkább hallgat. Nem volt alkalmas az idő, hogy meggyőzze a bátyját a szükséges óvintézkedések fontosságáról. Egy nap, az orvos jelenlétében, talán sikerül majd észszerű, józan ellenérvekkel előállnia. Ám aznap valami sokkal fontosabb dolgot kellett megbeszélniük.

Benedict megérintette a kannát, megpróbálta megbecsülni a víz hőmérsékletét.

Sebastian letérdelt a bátyja mellé.

– Nézd, Benedict! Beszélni szeretnék veled arról, hogy mi legyen Harryvel.

– Már mondtam. Nem kell aggódnod miatta. Tudom, milyen elfoglalt vagy. A nagyanyjához megy, Northumberlandbe. Beleegyezett, hogy befogadja.

Amikor Benedict leültette az öccsét, és elmondta, hogy mi a helyzet, Sebastian túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy felfogja a hallottakat. Az egész túl hirtelen történt – a bátyja szívével kapcsolatos vallomás, és a hűvös gyakorlatiasság, ahogy Benedict nekilátott a dolgok elrendezéséhez. Sebastian egy szót sem tudott kinyögni, ezért úgy tűnt, mintha elfogadta volna a döntéseit.

Érezte a kettejük között tátongó szakadék minden centiméterét. Még azt sem mondhatta: „Ne aggódj, Benedict! A munka nagy részét Violet végzi el.”

– Harry még csak hétéves – mondta halkan Sebastian. – Mrs. Whiteland egész életében mindössze egyszer látogatta meg, és akkor is folyton leszidta valamiért. Harry alig ismeri, és az az asszony nem szereti.

A bátyja rá sem nézett.

– Lehet, hogy így van, de biztos vagyok benne, hogy teljesíti a kötelességét.

– Nekem kellene magamhoz vennem – mondta Sebastian.

– Rengeteg munkád van, és…

És se vége, se hossza annak a sok hazugságnak, amivel Sebastian az évek során előhozakodott.

Sebastian kinyújtotta a kezét, és végigsimított a bátyja vállán.

– Nem, nincs. Azok után, amit a minap mondtál? Mindent abbahagyok. El kell még varrnom néhány szálat, de… – Sebastian legyintett. – Itt a vége. Eszedbe ne jusson, hogy túl elfoglalt vagyok ahhoz, hogy melletted álljak, Benedict. Vagy Harry mellett.

Benedict lassan, hosszan kifújta a levegőt, de továbbra sem nézett fel. Egyszerűen felemelte a kannát, és töltött egy keveset a vödörbe. Összekeverte a forró és a hideg vizet, hogy kipróbálja, milyen meleg, mintha az öccse meg sem szólalt volna. De Sebastian jól látta az arcát. A bátyja úgy festett, mintha kínos helyzetbe hozta volna. Mintha Sebastian valami szörnyű illetlenséget mondott volna.

– Harrynek olyasvalakire van szüksége, aki megbízható – jegyezte meg végül. – Egy tiszteletreméltó emberre. – Ajka mosolyra görbült, de még mindig lesütötte a szemét. – Elképesztő keresztapja vagy, Sebastian. A legjobb nagybácsi, akit el lehet képzelni. Te veszed majd Harrynek az első lovát, és te viszed el a klubba. De egy keresztapa nem szülő. És te…

Kitárta a kezét, mintha egy folyamatosan szélesedő szakadékot mutatna.

– Igen? – sürgette Sebastian. – Mi van velem?

A kínos arckifejezés még elgyötörtebbé vált.

– Ne akard, hogy kimondjam, Sebastian!

– Ugyan, Benedict! Nem vagyok én olyan szörnyű! Nem költekezem túl, nem iszom mértéktelenül – legalábbis tizenöt éves korom óta, és az is csak az esküvődön történt. És nincs egyetlen törvénytelen gyerekem se.

– Nem is rajtad múlott – motyogta a bátyja.

Nem ez volt a megfelelő pillanat, amikor Sebastian felvilágosíthatta volna a bátyját a különböző módszerekről, amelyek segítségével a fenti kockázat kiküszöbölhető.

– Nem használok ópiumot – folytatta Sebastian. – Nem zsigerelem ki a szolgálóimat. Soha nem öltem meg senkit. Sőt még komolyabban meg sem sértettem. És szeretem Harryt. Ezt te is tudod. Szeretném megkapni.

A bátyja csóválta a fejét.

– Mindketten boldogabbak leszünk, ha nem kell lefolytatnunk ezt a beszélgetést, Sebastian. Ne erőltesd! – Benedict felállt, felvette a vödröt, és elindult vissza, az istállóba.

Sebastian felpattant, és utánaszaladt.

– Tudom, hogy vannak hibáim, de…

A bátyja megtorpant, és Sebastian felé fordult.

– Szép kis listát soroltál fel, és egyetlen dologban teljesen igazad van: a valódi gazemberekhez képest igazán jólelkű fickó vagy. De észrevetted, hogy a listán szereplő összes tétel valami olyasmit említ, amit nem tettél? Nem iszol mértéktelenül. Nincsenek hitelezőid. De áruld el, mit tettél le az asztalra?

Sebastian bénultan meredt Benedictre. Ezt már olyan régóta nem kérdezték meg tőle – olyan rég történt, hogy a legkedvesebb rokonai felhívták a figyelmét, hogy igazán kezdhetne magával valamit –, hogy először azt hitte, félreértette.

– Parancsolsz? – kérdezett vissza. Aztán eszébe jutott: a legnagyobb teljesítménye is csak hazugság.

De ezt Benedict nem tudhatta.

– Ó, igen – mondta a bátyja, és összeszorította a száját. – Fel tudod mutatni a különös elméleteidet. Anglia tiszteletreméltó lakosságának háromnegyede gyűlöl.

– Csak a fele – helyesbített mosolyogva Sebastian. – Sőt a levelezésem alapján lehet, hogy csak negyvennyolc százaléka. És ezek közül csak egy törpe kisebbség alkalmazna ellenem tényleges fizikai erőszakot. A többiek csak be akarják fogni a számat, vagy börtönbe szeretnének juttatni.

Benedict borúsan ráncolta a homlokát, mintha nem jött volna rá, hogy az öccse csak tréfál.

– A számokkal való bűvészkedésnek semmi értelme. Az országnak hozzávetőlegesen hány százaléka tekint akár csak ferde szemmel Harry nagyanyjára?

– Az ország nagy része egyáltalán nem hallott róla.

– A hírneved korántsem jó ajánlólevél – mondta Benedict. – Évekkel ezelőtt figyelmeztettelek, hogy ebből még bajod lehet, de nem hallgattál rám.

Sebastian nem gondolta, hogy ez fontos lehet. Mit számított, hogy mit gondolnak róla olyanok, akiknek a véleménye egy fabatkát sem ér? Nem tűnt fel neki, hogy a bátyja is beállt a sorba azok közé, akik nem kedvelik. Benedict tett ugyan egy-két elejtett megjegyzést, de melyik idősebb testvér szalasztaná el a kínálkozó alkalmat, hogy kicsit megcsipkedhesse a kisebbet? Aztán Benedict már szinte nem is ismerte Sebastiant. Nem csoda, ha őt is meggyőzte az a szerep, amit az öccse mindenki előtt játszott.

– Lehet, hogy így van – ismerte el Sebastian. – De szeretem Harryt.

– Ahogy én is. De nézzük a tényeket! A nagyapád herceg volt. Az apád vagyonos üzletember; és amikor meghalt, figyelemreméltó vagyont örököltél. De nem vetetted bele magad a kereskedelembe, nem vállaltál kormányzati tisztséget, és nem jelentkeztél a hadseregbe. Megkaptál minden előnyt, és mihez kezdtél vele? Anglia legnagyobb csirkefogójává nőtted ki magad.

Sebastian érezte, ahogy ökölbe szorul a keze, de nem volt hajlandó kimutatni a dühét. Inkább hanyag mosollyal próbálkozott.

– De ebben legalább a legjobb vagyok. Ez azért jelent valamit.

– Igen, Sebastian – mondta a bátyja csöndesen. – Ebben a legjobb vagy.

Ez volt az a pillanat, amikor Sebastian rádöbbent, mekkora árat kell fizetnie. Benedict az apjuk nyomdokaiba lépett, átvette a gyárakat, és folytatta az üzletet, amelyre Sebastian fittyet hányt. Csöndes, felelősségteljes és hozzáértő ember volt. Ennél távolabb nem is kerülhettek volna egymástól. Sebastian tisztában volt vele, hogy a bátyja lemondott róla, de mindvégig azt hitte, ez csak olyan szeretetteljes, testvéries lemondás, mintha kedélyesen meglapogatná a hátát, és azt mondaná, hogy javíthatatlan.

Ám ez a helytelenítés olyan volt, mintha megmarták volna, gonosz rosszallás, amely egyszerre szakítja el a bátyjától és az unokaöccsétől.

– Tévedsz – mondta halkan Sebastian. – Sokkal több vagyok, mint akinek gondolsz.

– Hmm.

– Megértem – folytatta Sebastian, mielőtt a bátyja ismét sorolni kezdené a sérelmeit –, hogy így gondolod. Az utóbbi években nem adtam túl sok lehetőséget, hogy megismerj.

– Ismerlek – jegyezte meg Benedict. – Túlságosan is jól.

– Nem vagyok olyan, mint te, de azt hiszem, több bennünk a hasonlóság, mint hinnéd.

– Valóban? – vonta fel Benedict kétkedve a szemöldökét.

– Az én döntéseim eredményezték, hogy nem volt lehetőséged belátni ezt – folytatta Sebastian –, ezért az én feladatom, hogy áthidaljam a kettőnk közti szakadékot. Csináljak olyasmit, amit értesz? Rendben van. A kereskedelem éppen jó lesz.

A bátyja felmordult.

– Sebastian, nem jelentheted csak úgy be, hogy kereskedelemmel fogsz foglalkozni. Ehhez évek kellenek.

Sebastiannak nem állt szándékában a kereskedelemnek szentelni az életét – de valóban támadt egy ötlete, ami nem hagyta nyugodni, amióta elolvasott az újságban egy beszámolót. Az ötlet nem számított nagy dolognak, de tökéletesen megfelelt ahhoz, hogy beszélgethessenek róla. Így legalább másról is szó esik, mint hazugságokról vagy Benedict rosszallásáról.

– Jaj, ne! – sóhajtott fel Benedict. – Ismerem ezt az arckifejezést. Elő akarsz állni egy tervvel. Egy Sebastian-féle tervvel. Tudom, hogyan működsz. Idejössz, és bejelented, hogy kereskedelemmel akarsz foglalkozni, miközben mindketten tudjuk, hogy ez csak valami trükk.

– Semmi trükk – biztosította Sebastian, aki máris azon tűnődött, mit kell majd tennie. – Nem csalás, nem ámítás.

A bátyja ismét felmordult.

– Egyikünknek sincs szüksége több pénzre, Sebastian. Nem akarom, hogy valami spekulációba keveredj. Már csak az hiányozna, hogy az öcsém fizetőképessége miatt kelljen aggódnom.

– Aggodalomra semmi ok – nyugtatta meg Sebastian. – Megígérem, hogy nem teszek kockára négy-ötezer fontnál többet, és ennyit könnyedén nélkülözni tudok. De komolyan gondoltam, amit mondtam. Befejeztem a tudományos munkát. És… – Felpillantott, és belenézett Benedict szemébe. – Fontos vagy nekem. Igazad van; nem a pénzről van szó. De legalább lenne valami, amiről beszélgethetnénk.

A bátyja hátrált egy lépést.

– Szent egek, Sebastian! Már azt hittem, komolyan beszélsz. Voltál te valaha is komoly?

– Veled kapcsolatban komolyan gondoltam – erősítette meg Sebastian. – A családomból már csak te maradtál. És Harry… olyan, mintha a saját gyerekem lenne.

– Ezt elég nehéz elhinni. Soha semmit nem vettél komolyan. – Benedict eltűnődött az öccse szavain. És akkor – hiszen Benedict tökéletes volt, és nem szeretett túlzásokba bocsátkozni – hozzátette: – Kivéve Violetet.

Violet. Ha rá gondolt, úgy érezte, mintha hiányozna egy végtagja.

Ha másvalaki látta volna Violet szemét a legutóbbi találkozásukon, azt hihette, hogy teljesen szenvtelen, hiszen a tekintete mindvégig hűvös és higgadt maradt. De Sebastiannak eszébe jutott a keze. Violetnek mindig a keze árulkodott az érzelmeiről. Két kezét szorosan összekulcsolta, ami olyan gyötrelemre utalt, amely nem látszott az arcán. Sebastian émelyegni kezdett, ha arra gondolt, hogy miket vágott a fejéhez.

Vannak bizonyos elvárásaim, és te nem felelsz meg ezeknek. Igaz volt, de az igazság néha komoly fájdalmat tud okozni. Azért, mert Violet úgy tett, mintha nem lennének érzései, még nem kellett volna megbántania.

– Ezt még annál is komolyabban gondolom – szólalt meg végül. – Ismered Violetet, tudod, mennyire rajong a botanikáért. Nem hagyta ki egyetlen előadásomat sem. Ez az egyetlen dolog, amiért felnéz rám. – És attól tartott, valóban ez a keserű igazság. – Azzal felhagytam, de rólad nem vagyok hajlandó lemondani.

A bátyja ránézett.

– Ez sokat jelent nekem, Sebastian.

Ez volt a kezdet. Ötévi egyre növekvő távolság után Sebastian végre úgy érezhette, hogy erre már építhet. A bátyja rámosolygott; a pillanat már-már kellemetlenné vált.

– Sebastian bácsi! – Egy gyerek elmosódott körvonala jelent meg az istálló ajtajában. – Mit hoztál nekem?

– Mit hoztam? – kérdezte Sebastian, és gondosan ügyelt rá, hogy elkerülje a bátyja tekintetét. – Miből gondolod, hogy hoztam neked valamit?

– Ugyan, Sebastian bácsi, ne tréfálj…

Harry azonnal elhallgatott, amikor az árnyékban megpillantotta az édesapját.

– Ó, papa! – váltott engedelmes hangnemre. – Nem vettelek észre.

Benedict felvonta a szemöldökét.

– Elkényezteted a fiamat, Sebastian? Nem értem, hogy illik ez a korábban mondottakhoz.

– Hogy én elkényeztetem Harryt? – Fontos volt, hogy ne hangozzon túlságosan ártatlannak, különben Benedict rájön, hogy hazudik. Éppen gratulálni akart magának, amiért sikerült eltalálni a megfelelő hangnemet, amikor a bátyja kinyújtotta a kezét.

– Add szépen ide azt a cukorkát, és senkinek nem esik bántódása!

Sebastian fintorogva elővette a kabátzsebéből az édességet, és átnyújtotta a bátyjának.

– Éppen erről beszéltünk – emlékeztette Benedict. – Ezt akartad. Gyakorolj egy kis fegyelmet! Ő egy kisfiú, nem valami kutya, és nem akarom, hogy elrontsd.

– Jaj, papa – szólalt meg Harry, és egyik felnőttről a másikra pillantott. – Várj csak! Mit akar Sebastian bácsi? Rólam van szó? Ezek szerint elvisz horgászni, ahogy legutóbb ígérte? Elvisz?

– Vacsora után kaphatsz egy cukorkát – közölte Benedict, és megzörgette a Sebatiantól elkobozott zacskót. – Ha jó fiú leszel.

– Igen, uram. – Harry az ajkába harapott. – De mi másról beszélgettetek még?

– A jó fiúk nem kérdezősködnek – jegyezte meg Benedict.

Ez Sebastian számára igazán unalmas szabálynak tűnt, de tartotta a száját. Ha egész nap Harry megállíthatatlan kérdésözönét kellene hallgatnia, talán ő is másként gondolná.

Sebastian Harryre pillantott.

– Tudja, hogy… – Tudja, hogy meg fogsz halni?

– Nem – közölte szenvtelenül Benedict. – Nem hiszem, hogy célszerű megtanítani egy fiút lovagolni, amíg nem képes felfogni az ezzel járó veszélyeket.

– Megmutathatom Sebastian bácsinak a bagolyfészket? – kérdezte Harry.

– Csak rajta – válaszolta az apja. – De ne felejtsd el, miről beszélgettünk, Sebastian! A házban találkozunk.

Sebastian követte az unokaöccsét az istálló lengőajtaja felé. Nem maradt más megoldás, a saját területén kell találkoznia Benedicttel. Be kell bizonyítania, hogy több, mint akinek látszik. És ha ez sikerül…

Lepillantott Harryre.

Ha ez sikerül, meglátja, mi jön még.

– És ezek a baglyok vadak? – kérdezte az unokaöccsét, miközben kisétáltak az ajtón, és átvágtak a legelőn. – Akkorák, mint a sárkányok, vastag karmokkal és borotvaéles csőrrel? Talán a királynő küldött bennünket, hogy meglakoljanak az összes bűnükért?

– Igen! – helyeselt boldogan Harry. – Olyanok, mint… – Aztán elhallgatott. – Jaj, ne! Ezt nem szabad. Ez… színlelés, nem igaz? Apa azt mondta, ehhez már túl nagy vagyok.

Máskor Sebastian minden bizonnyal leintette volna ezt a véleményt. Valószínűleg megemlítette volna, hogy a kabátzsebében lapul egy ráadás zacskó cukorka, és csak a vidék legjobb bagolyvadászai nyerhetik el a Nagy Cukorkabuzogányt, amiért meghódították Tollfalva legveszedelmesebb mérges baglyainak fészkét.

De Benedictnek ez nem tetszene.

– Igen – ismerte el komoran. – Ez színlelés. És ha azt mondod, túl nagy vagy hozzá…

Lenézett az unokaöccse fejére, a sötét forgóra, amely soha nem simult le engedelmesen, ezért Harry haja folyton égnek állt. Sebastian hevesen felborzolta, amíg a fiú haja körös-körül meredezett, mint valami glória.

– Gyerünk, nézzük meg azokat a baglyokat!

Két hét telt el azóta, hogy Violet utoljára látta Sebastiant – két hét, mialatt mindvégig azt remélte, hogy enyhül a szavai okozta fájdalom. Valahogy sikerült úgy tennie, mintha minden rendben lenne – elvégezte a mindennapi feladatait, mintha nem nyílt volna egy tátongó szakadék az életében. De a megszokás nem segített; csak arra emlékeztette, amit elveszített.

Violet kétségbeesését bizonyította, hogy végül feladta a színlelést, és elment a londoni Mayfairben fekvő, kényelmes házba. Kívülről úgy festett, mint bármelyik úri rezidencia: fehér vakolat, fekete szegélyek, az utcára néző ablakokban virágosládák. Amikor Violetet beengedték, a szokásos márványhall és kredenc fogadta. Ám az első szintre vezető lépcsősoron apró ólomkatonák sorakoztak, akiket a csata előkészületeinek kellős közepén magára hagyott a generálisuk.

Vannak olyan családok, ahol úgy gondolják, hogy a jó gyerekeket csak látni lehet, hallani nem. De Violet nővérének túl sok gyereke volt ahhoz, hogy néhány elgyötört pillantás kíséretében legyintsen a fenti szabályra. Lily házának bejárata visszhangzott a játszó gyerekek sivalkodásától.

Sok gyerek sivalkodásától.

Violet odaadta a holmiját az inasnak, és várt. Lily mindig szakított rá időt, hogy beszélhessen a húgával, bármilyen romhalmazzá is változtatták közben a gyerekek a házat.

Violet nem volt benne biztos, hogy Lily szereti – a családjukban nem szoktak ilyesmiről beszélni, és Violethez nem volt könnyű közel kerülni. De Violet szerette a nővérét, és Lilynek szüksége volt rá. És végül fordítva is ugyanez történt: amikor Violet bajban volt, elment a nővéréhez.

Heteken át próbálta elfelejteni Sebastian szavait – miközben meredten bámulta a növényeket, amelyeket Sebastiannal csíráztatott –, szüksége volt rá, hogy megvigasztalhasson valakit.

Ha eszébe jutott Sebastian, még mindig úgy érezte, mintha forró vizet zúdítottak volna a nyakába. Két hét telt el, és továbbra is égették azok a szavak. Vannak bizonyos elvárásaim. És te nem felelsz meg ezeknek.

Felszisszent, és elfordította a fejét, várta, hogy csillapodjon a fájdalom. De nem múlt el, ezért így szólt az inashoz:

– Legyen szíves, mondja meg a márkinénak, hogy itt vagyok!

– Természetesen, hölgyem – biccentett az inas. – Ha megengedi, megmutatom a…

– Várj! – A kiáltás odafentről érkezett.

Violet felpillantott, és megállapította, hogy a legnagyobb unokahúga vadul integet neki. Amanda leviharzott a lépcsőn, miközben szeleburdi esetlenséggel kerülgette az ólomkatonák sáncait, amitől csak még bájosabbnak tűnt. Amanda üde, mosolygós és szertelen kislány volt, aki nem volt hajlandó elhinni, hogy az élet a legjobb dolgokon kívül mást is tartogathat a számára.