Öt előadás 1909-ben

a worcesteri Clark Universityn

Sorozatszerkesztő Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 55.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sigmund Freud: Über Psychoanalyse.

Franz Denticke, 1924, Leipzig-Wien

Fordította: Ferenczi Sándor

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

978-963-656-018-8

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

I. ELŐADÁS

Hölgyeim és uraim! Az újdonság és szokatlanság zavaró érzéseivel kell küzdenem, mikor most az Új Világrész tudni vágyó közönsége előtt, mint előadó jelenek meg.{1} Úgy hiszem, ezt a megtiszteltetést csak annak a kapcsolatnak köszönhetem, amely nevemet a pszichoanalízishez fűzi, ezért a pszichoanalízisről szándékozom Önöknek beszélni. Megkísérlem, hogy igen rövid és tömör áttekintésben mutassam be Önöknek ezen új vizsgáló és gyógyító módszer keletkezésének és fejlődésének történetét.

Ha érdem volt a pszichoanalízis létrehozása, úgy ez az érdem nem az enyém. Megalkotásának legelső munkájában nem vettem részt. Még tanuló voltam, és utolsó vizsgáimat tettem le, amikor egy másik bécsi orvos, dr. Josef Breuer{2} alkalmazta először ezt az eljárást egy hisztériában megbetegedett leánynál (1880–1881). Mindenekelőtt ezzel a kóresettel és gyógykezelésének történetével fogunk tehát most foglalkozni. Részletes leírását megtalálhatják a Studien über Hysterie című könyvben, amelyet később dr. Breuer és én adtunk ki.{3}

Előbb még csak egy megjegyzést kell tennem. Örömmel szereztem tudomást arról, hogy hallgatóim többsége nem tartozik az orvosi rendhez.{4} Nos, ne tartsanak attól, hogy különös orvosi előműveltségre volna szüksége annak, aki közléseimet meg akarja érteni. Egy darabig, igaz, együtt fogunk haladni az orvosokkal, de csakhamar különválunk tőlük, és követni fogjuk dr. Breuert egy egészen sajátos úton.

Dr. Breuer betege, egy huszonegy éves, nagy szellemi tehetséggel megáldott leány két évnél tovább tartó betegségének folyamán egész sorát mutatta a testi és lelki zavaroknak, amelyek nagyon rászolgáltak arra, hogy komolyan vegyék őket. Mereven bénult és érzéktelen volt mind a két jobb oldali végtagja, időnként ugyanígy volt megtámadva testének bal fele; felléptek nála továbbá: zavarok a szemmozgásokban és a látóképesség különféle hiányosságai, nehézségek a fejtartás körül, heves, ideges köhögés, undorodás a táplálékfelvételtől és egy ízben hetekig tartó képtelenség az ivásra, dacára a kínzó szomjúságnak; a beszélőképesség csökkenése, amely odáig fejlődött, hogy képtelen volt anyanyelvén beszélni vagy azt megérteni; végül önkívületi, zavarodottsági, deliráló,{5} egész egyéniségét megváltoztató állapotok, amelyekkel később kell majd foglalkoznunk.

Ha Önök ilyen kórállapotról hallanak, még ha nem is orvosok, hajlandók lesznek arra a feltevésre, hogy itt súlyos betegségről, hihetőleg agybajról van szó, amely kevés kilátást nyújt a gyógyulásra, és valószínűleg csakhamar megöli a beteget. De az orvosi tudomány azt tanítja – és e tanítást jegyezzék meg maguknak –, hogy még az ily súlyos jelenségekkel járó kóresetek egy részével szemben is jogosultabb egy más, sokkalta enyhébb megítélés. Ha az ilyen betegségi jelenségcsoport ifjú nőnél fejlődik ki, akinek az élet fenntartásához nélkülözhetetlen szervei (szíve, veséje) a tárgyi vizsgálatnál épnek bizonyulnak, de aki súlyos kedélyi rázkódtatásokon ment keresztül; ha továbbá az egyes szimptómák bizonyos finomabb részletekben nem felelnek meg a súlyosabb esetben jogosult várakozásoknak: akkor az orvosok az ilyen esetet nem veszik túlságosan komolyan. Azt állítják, hogy ilyenkor nem az agy szervi bántalmairól van szó, hanem arról a talányos, a görög medicina idejében hisztériának elnevezett állapotról,{6} amely súlyos betegségi állapotoknak egész sorát tudja utánozni. Ilyen esetekben nem is féltik a beteg életét, sőt valószínűnek mondják, hogy egészsége talán tökéletesen helyre is áll. Nem mindig könnyű az ilyen hisztériát megkülönböztetni a súlyos szervezeti bántalmaktól. De nekünk itt nem kell tudnunk, hogyan történik az effajta differenciáló diagnózis; nekünk elég annyit tudnunk, hogy Breuer betegének esete olyan volt, hogy itt egy szakértő orvos sem kételkedhetett a hisztéria diagnózisában. Pótlólag azt is felemlíthetjük itt a betegség történetéből, hogy a bántalom aközben lépett fel, hogy a leány gyöngéden szeretett atyját súlyos és halálosan végződött betegsége alatt ápolta, mígnem – maga is megbetegedvén – az ápolással fel kellett hagynia.

Idáig hasznunkra vált egy úton haladni az orvosokkal, de most csakhamar el fogunk tőlük válni. Tévednénk ugyanis, ha azt hinnénk: azáltal, hogy a súlyos, organikus agybántalom feltételének helyébe a hisztéria diagnózisa lép, lényegesen több kilátása volna a betegnek arra, hogy az orvos segítsen rajta. Az agy súlyos megbetegedésével szemben az orvosi mesterség a legtöbb esetben tehetetlen, és a hisztériás bántalommal sem tud mit kezdeni. A természet kegyes jóságára kell bíznia, hogyan és mikor van kedve a reményteljes kilátásokat valóra váltani. (Tudom, hogy ez az állítás ma már nem állja meg a helyét, de ebben az előadásban magamat és hallgatóimat az 1880 előtti időbe vezetem vissza. Hogy a viszonyok azóta megváltoztak, abban éppen azoknak a törekvéseknek van nagy részük, amelyeknek történetét vázolom.)

A hisztéria felismerése tehát a beteg helyzetét kevéssé változtatja meg; annál lényegesebben megváltozik utána az orvos viselkedése. Megfigyelhetjük, hogy az orvos a hisztériással egészen másképp bánik, mint egy organikusan beteg emberrel. Amannak a baja iránt nem akar olyan részvétet tanúsítani, mint emezé iránt, mert a hisztériásnak a baja sokkal kevésbé komoly, és mégis mintha azzal az igénnyel lépne fel, hogy komoly baj számba vegyék. De ehhez még egyéb is járul. Az orvosnak, aki tanulmányai közben oly sok mindennel megismerkedett, ami az avatatlan előtt titokzatos marad, alkalma volt egyes betegségek okairól és az azokra jellemző elváltozásokról – például az agyvérzésről és agydaganatról – fogalmat alkotni; amennyiben aztán ez a tudás alapos és helyes, módot ad neki arra is, hogy a kóreset egyes jelenségeit megértse. A hisztériás tünetek részleteivel szemben azonban egész tudása, bonctani, élettani, kórtani előképzettsége csődöt mond. Nem érti meg a hisztériát, laikusként áll vele szemben maga is. Nos, ez nem eshet jól olyasvalakinek, aki egyébként oly sokra tartja a tudományát. Így aztán a hisztériások nem számíthatnak az orvos rokonszenvére, aki őket olyan szemmel nézi, mint akik az ő tudományának törvényeit nem respektálják, vagy mint ahogy az igazhívő néz az eretnekekre: minden rosszat feltételez róluk, túlzással, szándékos megtévesztéssel, színleléssel vádolja, és azzal bünteti őket, hogy megvonja tőlük az érdeklődést.

Ez a vád nem érhette azonban dr. Breuert a betege részéről; ő rokonszenvvel és érdeklődéssel foglalkozott a páciensével, ha eleinte nem is tudott segíteni rajta. Valószínű, hogy érdeklődésének létrejöttéhez hozzájárultak a beteg kitűnő szellemi és jellembeli tulajdonságai is, amelyekről a kórtörténet tesz bizonyságot. E szeretetteljes megfigyelés révén csakhamar rá is akadt Breuer az útra, amelyen az első segélynyújtás lehetségessé vált.

Feltűnt, hogy a beteg önkívületi állapotában, zavarodottsággal kísért lelki alterációjában gyakran egyes szavakat mormogott, amelyek azt a benyomást keltették, mintha azok valamely, a gondolkodását foglalkoztató, összefüggő lelki tartalom töredékei volnának. Erre az orvos, aki e szavak jelentését kereste, egyfajta hipnózisba ejtette betegét, és el-elismételgette előtte e szavakat azzal a célzattal, hogy az majd továbbfűzi a hozzájuk kapcsolódó gondolatokat. Ez tényleg be is következett, és a beteg ilyenformán reprodukálta orvosa előtt azokat a pszichikus történéseket, amelyek az önkívület alatt mentek végbe benne, s amelyeknek azok az elejtett szavak csak árulkodó jelei voltak. Mély szomorúság, gyakran költői szépség is jellemezte ezeket a fantáziákat, vagy ahogy mondanánk: nappali álmodozásokat, amelyeknek kiindulópontja rendszerint az atyja betegágyánál őrködő leány szituációja volt. Ha azután az ilyen fantáziák egy sorát elbeszélte, mintha megkönnyebbült és a normális lelki élethez visszatért volna a beteg. Ez az enyhülés több órán át tartott, de másnap újabb önkívület váltotta fel, amelyet aztán ugyanilyen módon szüntetett meg az újonnan képződött fantazmák elbeszélése. Nem lehetett kitérni az elől a benyomás elől, hogy az a pszichikus elváltozás, amely az önkívületi állapotokban megnyilvánult, e rendkívül indulatteljes fantáziaképződményektől okozott ingernek volt a következménye. Maga a leány, aki betegségének ezen időszakában sajátos módon csak az angol nyelvet tudta megérteni és beszélni, ezt az újfajta gyógykezelést „talking cure”-nak keresztelte el, vagy tréfásan „chimney sweeping”-nek nevezte.{7}

Csakhamar, szinte véletlen folytán, kiderült, hogy a léleknek ilyen tisztára seprésével többet is el lehet érni, mint az újra meg újra visszatérő lelki homályok múló feltisztulását. Betegségi tüneteket is sikerült eltüntetni, ha a beteg a hipnózisban indulatmegnyilvánulásai közepette visszaemlékezett arra, hogy azok a tünetek mely alkalommal és milyen összefüggésben léptek fel legelőször. Nyáron, amikor nagyon nagy hőség uralkodott, a beteget igen kínozta a szomjúság, mert – anélkül, hogy okát tudta volna adni – időnként képtelen volt inni. Felemelte az epekedve kívánt vízzel telt poharat, de mihelyt ajkához ért vele, eltolta magától, mintha víziszonyban szenvedne. Ezekben a pillanatokban nyilván önkívületben is volt. Csupán gyümölccsel, dinnyével és hasonló dolgokkal táplálkozott, hogy kínos szomjúságát enyhítse. Mikor ez az állapot már vagy hat hete tartott, egyszer csak a hipnózisban angol társalkodónőjére terelődtek gondolatai, akit nem kedvelt, azután az undor kétségtelen jeleit mutatva elbeszélte, hogyan került egyszer annak a szobájába, s mint látta ott, hogy annak kis ölebe, az az utálatos, pohárból ivott. Nem szólt azonban a társalkodónőnek a látottakról semmit, mert nem akarta megsérteni. Miután elfojtott bosszankodásának – ezen elbeszélés közben – erélyes kifejezést is adott, inni kívánt a beteg. Gond nélkül megivott egy jó adag vizet, és az ajkához emelt pohárral a kezében ébredt fel a hipnózisból. Ezzel a tünet egyszer s mindenkorra el is múlt.

Engedjék meg, hogy egy kicsit elidőzzünk ennél a tapasztalatnál. Ilyen eszközökkel korábban még soha senki nem szüntetett meg hisztériás tünetet, és senki nem hatolt be ilyen mélyen okainak megértésébe. Következményeiben nagy jelentőségű felfedezést jelent tehát ez, ha beteljesedik az a várakozás, hogy a betegnek még más kórtünetéről vagy éppen valamennyiről kiderül, hogy azok ugyanilyen módon keletkeztek és ugyanígy szüntethetők meg. Breuer nem sajnálta a fáradságot, hogy erről meggyőződést szerezzen, és tervszerűen kutatni kezdte a többi és súlyosabb betegségi tünet keletkezéstörténetét is. Valóban úgy is volt; csaknem minden tünet így jött létre, és bizonyos indulatteljes élmények maradványa, ha úgy tetszik, csapadéka volt, amelyeket mi ezért később lelki traumáknak neveztünk el, és a tünetek sajátossága érthetővé vált, ha sikerült azt az okozó traumatikus eseménnyel vonatkozásba hozni. Szakkifejezéssel élve: a tüneteket azok az események determinálták, amelyeknek emlékezeti maradványaiként szerepeltek, tehát nem kell őket többé a neurózis önkényes és talányos alkotásainak tekinteni.

Meg kell azonban említeni, hogy a tapasztalat egy tekintetben nem felelt meg teljesen ennek a várakozásnak. A tünet nem mindig bizonyult egyetlen élmény maradványának, hanem többnyire számos, néha igen sok hasonló és ismételt trauma hatott közre létrejötténél. A kórokozó emlékek egész láncolatát kellett azután kronologikus sorban visszaidézni, éspedig fordított sorrendben: az utolsót elsőnek, az elsőt utolsónak, és teljességgel lehetetlen volt a legelső és gyakran leghatásosabb traumához a később történtek átugrásával hozzáférkőzni.

Bizonyára azt kívánnák most, hogy az előbbi eseten kívül, amelyben a „víziszony” a pohárból ivó kutya undorító emlékében lelte magyarázatát, még több példát is hozzak fel hisztériás tünetek keletkezésére. De ha programomat be akarom tartani, csak kevés példára szorítkozhatom. Breuer elbeszéli, hogy a beteg látási zavarai bizonyos jelenetekre voltak visszavezethetők, amikor „a pácienstől, aki könnybe lábadt szemmel ült a beteg ágyánál, az atyja hirtelen azt kérdezte, hány óra van – a leány, zavaros lévén a látása, erőlködött, hogy tisztán lásson, közel vitte az órát a szeméhez, úgyhogy az óra számlapját igen nagynak látta (makropsia és strabismus conc.); vagy megerőltette magát, hogy könnyeit elfojtsa, nehogy a beteg a sírást észrevegye.”{8} Egyébiránt valamennyi patogén{9} benyomás abból az időből származott, amikor atyjának ápolásában részt vett. Egyszer nagy aggodalom közepette virrasztott éjjel a láztól gyötört betegnél, hozzá még feszült várakozásban is, mert Bécsből egy sebésznek kellett érkeznie az operációhoz. Anyja egy időre eltávozott, és Anna{10} a betegágynál ült, jobb karját a szék támlájára fektetve. Az éber álmodozás egy neme vett rajta erőt; úgy látta, mintha a fal mellől egy fekete kígyó közelednék a beteghez, hogy megharapja. (Valószínű, hogy a ház mögötti réten valóban akadt egy-egy kígyó, s a leány attól valóban megijedt valamikor, úgyhogy ez szolgáltatta az anyagot a hallucinációhoz.) El akarta űzni az állatot, de jobb karja, amely a széktámláról lecsüngött, mintha megbénult volna, „elzsibbadt”, érzéketlen és béna lett, s amikor odanézett, ujjai kígyócskákká változtak át; valamennyinek halálfeje volt (a körmök helyén). Valószínűleg próbálgatta is a kígyót bénult jobb kezével elkergetni, és ezáltal jutott az érzéketlenség meg a bénulás képzettársulási kapcsolatba a kígyó-hallucinációval. Amikor a látomás eltűnt, szorongásában imádkozni akart, de akármelyik nyelven próbált, egyiken sem tudott beszélni, míg végül egy angol gyermekvers jutott eszébe, mire ezen a nyelven tovább is bírt gondolkodni és imádkozni. Miután ennek a jelenetnek az emléke is felidéződött a hipnózisban, eltűnt a jobb kar merev bénulása is, amely pedig a betegség kezdete óta fennállt, és ezzel a kezelés is befejeződött.