Orgován Ramóna

Futótűz

Copyright © Orgován Ramóna, 2025

Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806171

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lejátszási lista

m

Camylio – over me

Swedish House Mafia, The Weeknd – Moth To A Flame

Taylor Swift – Style

Birdy – Not About Angels

Little Mix – DNA

Tommee Profitt, Sam Tinnesz, brooke – Forbidden Fruit

David Kushner – Daylight

Gracie Abrams – I miss you, I’m sorry

Bobi Andonov – Apartment

Rosenfeld – Body

David Kushner – Love Is Going To Kill Us

Chris Grey – LET THE WORLD BURN

Isabel LaRosa – i’m yours

Tommy Lyon – All That I’ve Known

Little Mix – Little Me

Történet a lányról, aki élt és

a férfiről, aki képtelen volt nélküle.

1

m

– Börtönbe csuktak! Konkrétan börtönbe csuktak!

Szilárdan néztem Charlotte-ot, ahogyan szabad kezével hadonászott előttem állva, miközben a másikban egy sütővasat tartott. Mivel elég szorosan közrefogta a forró kütyü egy rövid, tejfelszőke tincsemet, kissé fenyegetve éreztem magam, ezért meg sem mozdultam a kollégiumi ágyamon ülve.

– Beosztottak a börtönbe – javítottam ki óvatosan a barátnőmet. – Beosztottak, Charlotte. A kettő nem ugyanaz.

– De ez nem ér! Már az is túlontúl kínzás, hogy egyszerre két hely között galoppozok, de egy börtön?! Most komolyan? Olyan jól megvoltam az elmúlt két hónapban az ovisok között. Jó, a drogfüggők kicsit megviseltek, de az ovisok mindig feldobták a hetemet. Most meg mehetek a börtönbe és az általános iskolába, ami szintén felér egy börtönnel. Két börtön!

Készségesen hallgattam a barátnőm kiakadását, és úgy döntöttem végül, hogy inkább bele sem szólok, hadd adja ki magából. Az elmúlt három hónapban, amit a mesterképzése utolsó évében töltött, már én magam is rájöttem, hogy csak hagyni kell szegény lányt egy kicsit kiabálni, mielőtt lenyugszik.

A pszichológia alapszak után, jó hosszas gondolkozást követően a mentálhigiéniára specializálódott. Az első évében még nem volt olyan kemény gyakorlata, mint most, és elég nehezen kezeli. Ebben a szemeszterben kötelező teljesíteni neki néhány óraszámot a professzora által meghatározott helyeken, és habár az első pakkot élvezte az ovisok között, a rehabilitációs központ rendesen megcincálta. A következő három hónapban hétfőnként egy chicagói általános iskolában fogja tengetni az idejét a sulipszichológus mellett, csütörtökönként pedig a chicagói börtönben kell majd pár felmérést készítenie az elítéltekkel. Erről az oldalról kifejezetten nem irigyeltem, mert elég megterhelőnek hangzik lelkileg, amit csinál, de azért abból a szempontból lennék a helyében, hogy a következő félévben már a tézisét fogja írni. Ő májusban diplomázni fog, velem ellentétben – a jelenlegivel együtt még mindig van két évem hátra. Néha azt érzem, nem is telik az idő.

– És nem is az, hogy nem gondolom izginek, mert izgi lesz, tuti – magyarázta hevesen Charlotte, miközben az utolsó göndör tincsemet is a sütővas fémlapjai közé szorította. – De a rehabilitációs központ is totál kikészített. A börtön még jobban ki fog. Mellesleg, nem is értem, hogy miért kell négy helyre is járni. Az általános gyakorlat szerint két hely kötelező, egy szeptembertől novemberig, egy pedig novembertől januárig. Ez a duplázás csak a professzorom heppje, hogy „többet tapasztaljunk”. Soha az életben nem fogok börtönpszichológián kikötni, miért kell akkor megtapasztalnom?

– És nem tudnál beszélni a professzoroddal, hogy rakjon át máshova? – ajánlottam készségesen. – Biztosan van valami, ami lazább. Valami HR vagy ilyenek.

– Nem akarok variálni, különben is, csak három hónap. Csak annyira ijesztően hangzik ez az egész börtönösdi. A rabok fel fognak falni, komolyan. Nem vagyok elég határozott a börtönhöz. Nem is értem, te hogy nem készülsz ki tőle.

Még én magam sem jöttem rá erre, ezért nem is válaszoltam Charlotte-nak. Amíg ő az elmúlt öt és fél évben elvégezte az alapszakot és elkezdte a szakosodást, addig az én négyéves büntető-igazságszolgáltatás képzésemen jogklinikákon rohadtam, és hallgatóságként tárgyalásokra jártam. A különös kegyetlenséggel elkövetett emberöléstől kezdve az ingatlanháborításon át a családjogi perekig mindent láttam már, és habár az első egy-két évben nehezen viseltem néhány ügyet, mostanra már megtanultam kezelni őket. Amióta elkezdtem a tényleges, hároméves jogi iskolát, nincs igazán időm részt venni a jogklinikákon, főleg, hogy ez a jelenlegi, tehát a második évem a specializáció időszaka, így kiszorultam a tárgyalótermekből.

– Szerintem az általános iskolások hamarabb fel fognak falni – mondtam, és komolyan is gondoltam. Millie a negyediket kezdte idén, és konkrétan félek tőle. Ahogy közeledik a kamaszkorhoz, úgy egyre nehezebb szót érteni vele. – Jössz haza a hétvégére?

– Igen. Bámulhatom ismételten Margaret és Tony enyelgését, hurrá.

Margaret és Anthony még azon a nyáron egybekeltek, mielőtt mi elkezdtük volna az egyetemet. Szerintem, ha lett volna mersze, Charlotte lett volna az az ember, aki feláll az esküvőn és jelentkezik a „szóljon most, vagy hallgasson örökre” mondatnál, olyannyira ellenszenves neki az a fiú, pedig teljesen őszintén – ha elvonatkoztatunk attól, hogy Margaret elvárásai konkrétan akkorát ugrottak Clayton után, mint egy öngyilkos a hídról –, semmi gond nincs vele. Halálosan szerelmes Margaretbe, mindent megad neki, amit csak kiejt a száján, nem keveredik rosszba és van egy jól fizető állása is.

– Ha gondolod, gyere át majd szombaton. Mikeila is biztosan átnéz.

Abban a percben, ahogy feldobtam az ötletet, észbe is kaptam; elhalkultam, és amikor vörös barátnőm elhúzta a száját, és végre elvette a sütővasat a fejemtől – én idióta, az életemmel játszadoztam –, gyorsan lesütöttem a szememet.

Mintha Isten rajtam nevetne, és pontosan tudná, hogy hogyan kell szánalmas szituációba dobni szerény személyemet, nyílt a kollégiumi szobánk ajtaja, és lomhán belépett rajta a bátyám.

– Kihagyom, köszi – morogta Charlotte, és a saját ágya felé fordult, miközben a sütővas kábelét tekergette.

– Bocs – szólalt meg Clayton. Biztosan összeszorította a fogait a benne lévő feszültségre, mert mikor felém fordult, pont annyira türemkedett ki az állkapcsa borostás arcán, mint zöld szemében az a nagy kétségbeesés, amit annyira leplezni próbált. – Kérdezni akartam, hogy mikorra érsz vissza, mielőtt lelépsz. De visszajövök később.

– Nem szükséges, már megyek is – válaszolt helyettem Charlotte, és olyan gyorsan pakolta össze a cuccait, mintha öt keze lenne. Három másodperccel később egy táskával a vállán már a kis szobánk ajtajánál állt. – Bocs.

Clayton összepréselte az ajkait, ahogyan Charlotte kiviharzott mellette – lecsukta egy másodpercre a szemét, és szinte láttam, ahogyan már szimplán a lány illata is megbabonázza.

A gimi utáni nyáron anya megmozgatott pár szálat, és Claytont sikeresen visszavették az egyetemre azzal a feltétellel, hogy megismétli az első évét – így kerültünk egy évfolyamra, ami eleinte brutálisan fura volt azt tekintve, hogy mindig eggyel fölöttem járt, de mára már megszoktuk mindketten a helyzetet. Sőt, az első éveimben, amikor magába épített a depresszió a középiskolás siralmaim végett, kifejezetten jót tett, hogy egy helyen voltunk.

Pontosan úgy, ahogyan kifejezetten jót tett a Charlotte-tal való kapcsolatának is.

Habár a pszichológiai és a jogi kar nincsenek éppen a legközelebb egymáshoz, a kollégiumi élet megkönnyítette a helyzetüket. Charlotte-tal minden évben kérvénnyel kiharcoltuk, hogy egy szobába rakjanak minket, ami igaz, felcserélhetetlen élmény, de azzal járt, hogy szinte minden nap nézhettem a bátyámmal való enyelgésüket.

Jó, ez nem igaz, nagyon remekül kezelték a gyertyatartó funkciómat az első két évben, amikor is közel álltam az őrült macskás nő szerepéhez, és igazán komoly kötelék alakult ki hármunk között. Vagyis, igazából négyünk között, ha idevesszük Lipet is, aki valahogyan és valamiért bekerült a jogi iskolába. Ahhoz képest, mennyire utálta a matekot, már a legelejétől fogva pénzügyi és vállalati jogra szakosodott, és nem hajlandó felvenni más órákat a kötelezőkön és a specializációjába illőkön kívül.

Szóval, igen. Jól megvoltunk négyen. Amíg a bátyám el nem rontotta.

Az idei tanév előtti nyárkezdő fesztiválon ugyanis, öt hónappal ezelőtt, Clayton más lányt csókolt a barátnője helyett.

Egy brutálisan ittas ember cselekedete volt ez, amíg fel nem ismerte, hogy az a vörös lány bizony, aki a szájában kutakodik, még véletlenül sem a barátnője, de sem mentsége nincs, sem Charlotte-tól kapott bocsánata. Térdre esve könyörgött az utóbbinak, és egész nyáron próbált a kedvében járni, amíg Charlotte kristálytisztává nem tette, hogy megbántotta őt, vége, és nem szeretné, ha ebben az állapotban kezdenénk el a tanévet, azt tekintve, hogy rajtam keresztül eléggé össze vannak kényszerülve. Clayton pedig tiszteletben tartotta a döntést, és nem próbálkozott tovább. Helyette elkezdte kicsit gyakrabban igénybe venni a suli edzőtermét, magára varratott pár tetoválást, és finoman szólva is az egyetem férfikurvája lett. Sosem lehetett róla levakarni a lányokat, de most már csak nem is próbálkozik – visszaesett a rossz habitusaiba, amiket Charlotte mellett elhagyott, csak hogy elnyomja a kapcsolata vége miatti bánatát és saját önutálatát.

– Szólhattál volna, hogy még itt van – morgott a bátyám, miközben ledőlt mellém az ágyra.

– Bocsánat, Clayton – kezdtem szarkasztikusan, ahogy felálltam a teljes alakos tükör elé, amit Charlotte szerzett két évvel ezelőtt egy régiségkereskedésben. – Bocsánat, hogy nem tudom kiszámolni, hogy a nap melyik pontján toppansz be a szobámba, ami történetesen az exbarátnőd szobája is, mivelhogy együtt élünk.

– Azt hittem, már hazament, basszus. Pénteken ilyenkor nem szokott már itt lenni.

– Megcsinálta most a hajamat.

A falra függesztett polcot tapogattam, amíg a kezem ügyébe nem került a neszesszeres szütyőm, aztán kiszedtem belőle a szempillaspirálom. Láttam a testvérem vigyorát a tükrön keresztül; halványlila ágyneműm közül annyira kitűnt fekete kapucnis pulcsijával, hogy egyszerűen csak megragad rajta a szem.

– Mész a galériára a pasiddal, hm?

– Igen. Tudod, én nem basztam el a párkapcsolatomat.

– Nagyon sokáig fogom ezt hallgatni, ugye?

– Életed végéig.

– Meg is érdemlem. Mikor értek vissza? Hazaindulunk még ma Hinsdale-be?

– Szerintem olyan tíz körül. Indulhatunk reggel is.

– Meglátom. Lehet, keresek magamnak valami numerát estére.

– Kérlek, ne fejtsd ki jobban, nem vagyok kíváncsi a szexuális életedre.

Miután sikeresen nem vakítottam meg magam a szempillaspirállal, előtúrtam a vörös rúzsomat is a szütyőmből.
Az elmúlt években igazán megszoktam, sőt megszerettem, ahogy áll rajtam. Valamilyen oknál fogva önbizalmat adott, amire kifejezetten szükségem volt.

Pontosan akkor kentem fel az ajkaimra a színt, amikor – Claytonnal ellentétben, mert nem mindenki ennyire ízléstelen, hogy csak úgy belökje az ajtót – kopogtattak. Tudtam, hogy ki érkezett, ezért csak valami engedélyszerű mormolással válaszoltam, nehogy kimenjek a vonalból. Oldalra sem kellett néznem az ajtó felé, hogy tudjam ki jött; a rúzsozás után elmosolyodtam, mikor a tükör mögé került, hogy kezet fogjon a bátyámmal, majd felé fordultam.

A csokoládébarna szempár vigyorogva vizslatott, ahogy tulajdonosa két nagy tenyere megtalálta az oldalamat.

– Szia, édes! – köszöntött a fiú, és csókra mozdult, ami elől épphogy ki tudtam térni.

– Elkened a rúzsomat, halló! – figyelmeztettem, ő pedig halk kuncogást hallatott, miközben feljebb irányította a száját, és csókot lehelt a homlokomra. – Szia, Rafael!

– Készen áll a mai randevúra, hölgyem?

– Sosem álltam ennyire készen, uram!

c

Nagyon megbántam, hogy a hófehér szövetkabátom alá csak egy hasonló színű, lenge koktélruhát szándékoztam felvenni, mert ahogyan álltunk a Chicagói Művészeti Galéria előtt kígyózó sorban, éreztem, hogy porcikáról porcikára jegesedik a testem. Rafael még nyáron vette meg nekünk a ma esedékes kiállításra a jegyet születésnapom alkalmából – biztos voltam benne akkor még, hogy soha az életben nem fog eljönni a november vége, de ahhoz képest igen hamar elszaladtak a hónapok.

– Fázol? – kérdezte Rafael, miközben átkarolta a derekam, és közelebb húzott magához.

A karja alá bújtam a hidegtől, és hasizmai köré fontam oldalról az ujjaimat, hátha kizárja a telet.

– Egy kicsit.

– Mit mondtam a kocsiban? – Hogy fázni fogok ebben a ruhában, ha kiszállunk. – Hogy fázni fogsz ebben a ruhában, ha kiszállunk. És ismét igazam lett.

– Ó, ne bízd el magad! Mi vagy te, időjós?

– Nem, csak a barátod.

Megkuncogtam Rafael szellemességét, ő pedig lehajolt, és a hajamba csókolt.

Idén karácsonykor lesz két éve, hogy egy párt alkotunk. Tulajdonképpen nem is tudom pontosan, hogy történt; harmadéves voltam alapszakon, mire végre ki tudtam jelenteni saját magamnak, hogy képes vagyok túllépni a tinédzserkori sérelmeimen, és amikor Rafael azon a szép, havas decemberi délutánon bepróbálkozott, és randira hívott, igent mondtam, és helyet foglaltam az autója anyósülésén. Azon év karácsonyának estéjén vált hivatalossá a kapcsolatunk, amit mindenki kitörő lelkesedéssel fogadott. Ahogy a barátaim, úgy a szüleim is nagyon kedvelik őt – vagy talán az előbbieknek inkább az tetszik, hogy mennyire boldog vagyok mellette. Végignézték azt, ahogyan a bankett után összetörök, majd azt is, ahogyan nehezen, de felállok. Tisztában vagyok vele, hogy nem azért szeretik Rafaelt, mert annyira szimpatikus nekik – bár nagyon is annak találják –, hanem azért, mert ő szeret engem. Mikeilával és Charlotte-tal különösen kijön, az a nagy művészlelke igazán ért a nők nyelvén, de a srácokkal is megtalálta a közös hangot. Akárhányszor összefutott velük, maguk közé fogadták.

Igaz, mostanában azért igazán nehéz találkozókat egyeztetni, főleg néhány régi baráttal. Charlotte-ot és Lipet persze mindennap látom, és Mikeilával is igyekszünk összefutni hétvégente, de csak ők azok, akikkel folyamatosan tartom a kapcsolatot. Alice valahol Európában lézeng, de amikor szökőévente egyszer hazajár, mindig szorít időt ránk. Sean végül fél év után otthagyta az egyetemet, és elkezdett teljes állásban dolgozni az apja vállalkozásában – legutóbb két éve futottam vele össze Hinsdale-ben egy élelmiszerboltban.

Így, több mint öt év elteltével mindenkinek szépen kialakult a saját kis felnőtt élete. Vannak olyan volt osztálytársaim, akik már házasodnak, vagy éppen babáznak. Néhányunk még mindig tanul, de a legtöbben dolgoznak. Sokan államon kívülre költöztek, de akadnak olyanok is, akik képtelenek elszakadni Illinois-tól. A közösségi médiának hála mindenkiről tudok közvetetten, és ha csendben is, de némán ünneplem velük együtt a sikereiket.

Az egyetlen, akivel teljes mértékben megszakadt a kapcsolatom a szorosabb barátaim közül, az nem más, mint Jasper.

A gimi utáni nyarat teljes egészében együtt töltöttük. Senki nem állt úgy mellettem abban az időszakban, mint ő, ennek pedig az az egyszerű oka, hogy mindenki mást csak egy bizonyos mértékig engedtem be. Ő volt az egyedüli, akit mindig magam mellett akartam, és ezt meg is kaptam. Nélküle minden bizonnyal nem éltem volna túl azt a sok-sok fájdalmat, amin átszenvedtem magam. Mielőtt elment Bostonba az egyetemre – mert nyilván felvették –, ígéretet tettünk, hogy sosem fogunk elszakadni egymástól, ez pedig hosszú hónapokig ment is. Amíg Jasper egyik napról a másikra ki nem vágta magát az életemből.

Nem tudom, mi történt; sosem kaptam magyarázatot, és kénytelen voltam egyedül feldolgozni a barátságunk végét. Azóta egyszer-kétszer rákerestem a közösségi médián, és látom, hogy jól van – még mindig Oliviával él, lediplomázott, és kifejezetten boldog. A közös barátaink nem hozzák fel őt nekem, mert tudják, mennyire kényes téma a neve, de tudom, hogy a fiúk tartják vele a kapcsolatot.

– Édes, nálad vannak a jegyek. – Rafael suttogása hozott vissza a gondolataim közül a való világba, és feltűnt, hogy már a jegyszedők előtt állunk.

– Ó, igen, bocsánat – motyogtam, miközben előszedtem az aprócska válltáskámból a belépőket.

A galéria területén hála az égnek fűtöttek, így nemcsak a látvány volt csodálatos, hanem a hőmérséklet is. Amióta Rafaellel vagyok, a művészet is belekerült az életembe, és kicsit sem bánom. Ő akkor diplomázott, amikor összejöttünk, azóta pedig sikeresen betúrta magát egy kisebb, de annál gazdagabb műgyűjtő közösségbe, aminek tagjai több ezer dollárt is képesek fizetni egy-egy festményéért. Nagy nevet szerzett magának a piacon, így egyáltalán nem ért meglepetésként, hogy a mai bemutatón is megállította néhány idősebb hölgy és igen drága dolláros öltönybe burkolódzott férfi. Nem igazán exkluzív ez a mai esemény, kisgyermekes családok és kikapcsolódásra vágyó fiatalok is gazdagították a termeket, de egy-két pénzesebb fószert is kiszúrt a szemem, akiket a Rafaelen keresztül látogatott komolyabb bemutatókon ismertem meg az évek során.

– Te nem szeretnél egyszer kiállítást szervezni a műveidből? – kérdeztem a barátomat, miután az árnyékteremből átmentünk egy letisztult fehér falas szobába, ahol igényesen visszafogott festmények lógtak a falakon. – Biztos vagyok benne, hogy nagy sikered lenne.

– Márhogy csak a saját festményeimből?

– Aha.

Rafael felhúzta a fekete ingbe bújtatott vállait, és megcsóválta a fejét. A göndör fürtök a fején csak úgy követték a mozgását, és elmosolyodtam arra a gondolatomra, hogy mennyire imádok beletúrni.

– Nem igazán gondolkoztam még saját kiállításon. Az ügynököm mindig berakja a kész darabokat különböző licitálásokra, szóval valamelyest így is ki vannak állítva.

– Szerintem megpróbálkozhatnál vele. A tieid is vannak ilyen szépek.

– Te elfogult vagy.

Az lehet, de a szemem még működött – bár, csak úgy ahogy. Az elmúlt években annyit ültem a laptopom és a tételeim felett, hogy minden bizonnyal már szemüvegre lenne szükségem, de még mindig nem vettem rá magam, hogy elmenjek a szemészetre. Amilyen szerencsétlen vagyok, két hét alatt kettétörném véletlenül a szemüveg keretét és a lencséit is.

– Ne értsd félre, gyönyörűek ezek a művek – folytattam a gondolatmenetemet, ahogy körülnéztem a teremben, majd megállapodott a tekintetem az előttünk lévő extra nagy darabon. – Csodálatosan szépek. De te is tudsz ilyeneket.

– Vizuálisan talán, de technikailag nem – válaszolt Rafael, aztán ahogyan elhaladt előttünk egy pincér, levett két pohár pezsgőt a tenyerén egyensúlyozott ezüsttálcáról. Az egyik adagot megkaptam, és megköszöntem.

– De a technikai részét te látod csupán, hiszen te vagy az alkotó. Azok, akik a művészetet nem alkotják, csak befogadják, csakis a vizuális részét látják a munkának. Persze, benne lehet az a visszakozásodban, hogy nem akarsz kiállítani félkész munkát, és ezt meg is értem, de neked vevőid vannak, nem kritikusaid. A legnagyobb kritikusod te magad vagy.

Rafael csak vigyorgott a pohara mögül, és pontosan tudom, hogy miért. Általában a diskurzusaink mindig úgy végződnek, hogy lyukat beszélek a hasába, csak hogy az igazamat fogjam. A jogi egyetem nem igazán segített abban, hogy kevésbé legyek makacs, sőt megtanított rá, hogy hogyan űzzem ezt az igazán irritáló cselekedetet felsőbb szinteken. Amikor Claytonnal keveredek valamilyen vitába, általában csendesen elpárolognak a körülöttünk lévők, mert képesek vagyunk a csillagokat is lebeszélni az égről.

– Ahhoz, hogy kiállítást szervezzek, nem egy mű kell. És persze, van már jó pár festmény a kezemben, de csak azokat raknám ki a fogyasztóim elé, amiket akár el is adnék. Ebből pedig csupán egy tucat van nagyon maximum. A kiállítás gondolata jó, de hosszú szervezést igényel művészként. Több installáció kellene, és persze nem kevés pénz. A bérlés, az esztétika, a szakemberek mind pénzbe kerülnek.

– Oké, de nagyobb lenne a bevételed, mint a kiadásod.

– Ez egy feltételezés, nem egy tény. A vásárlóim és a követőim szilárdak és hűségesek, de nem alkotnak nagy tábort.
De talán majd a jövőben – mondta Rafael, és lehúzta a maradék pezsgőjét is. – Megkeresem a mosdót. Te megleszel?

– Persze, menj csak!

Néztem egy ideig a barátom távolodó alakját, aztán lassan végigcaplattam még egyszer a termen. Kisétáltam a folyosóra, és átmentem egy sötét szobába, majd leírtam Rafaelnek, hogy hányas számú ajtón kell bejönnie, hogy megtaláljon, aztán felnéztem, és megcsodáltam a látványt. Csupán egyetlen festmény állt az ajtóval szemben – az egész falat beterítette, a másik kettőre felszerelt lámpákból fehér, vörös és narancs fények hozták ki a mű teljes valóját. Eltátott szájjal figyeltem, de bevallom, azt sem tudtam, hogy hova nézzek.

A festmény középpontjában két kéz állt, amik éppen csak összeértek a tenyértőnél és a csuklónál.

Lángokban.

Az egész mű – és így a fal is – kacskaringósan és realisztikusan megfestett lángokból állt. Kezelhetetlen, heves, féktelen lángokból egy fekete alapon. A mérete miatt csak még jobban összezsugorodtam, hátra kellett döntenem a fejemet, hogy csodálni tudjam az elém tárult képet, aztán egy kislány felett a balomon lévő falra néztem, melyen a lámpákon kívül csupán egy fehér kártya állt, amire a festmény címe és egy mondat volt felvésve:

FUTÓTŰZ

nyugtalan tűz, amely kontroll nélkül ég

A cím ismeretében szemléltem meg újra a festményt, mikor visszanéztem rá.

Csupán pár másodpercet adott a tudatom. Pár másodperc mámort, amit a művészet nyújtott. Pár másodperc gyönyört, amíg fel nem fogtam, mit is láttam valójában.

Lesüllyedt a mellkasomban a szívem, és éreztem, hogy egyre nehezedik a levegő, ahogyan újra balra fordítottam a fejem.

Ezúttal nem néztem el a cím felé – nem néztem át a tőlem talán egy méterre álló kislány felett. Sötét tincsei a derekára hullottak, és élesen vizslatta tekintetével az előttünk lévő képet. Talán, ha nem lett volna rajtam magas sarkú, és pontosan mellette álltam volna, egészen a vállamig ért volna. Egy sötétlila ruhát viselt, meg egy fekete lapos talpú cipellőt. Egy pillanatra az is megfordult a fejemben, hogy tévedek, de amikor megérezte, hogy mennyire mustrálom és nekem adta pillantásait, nyelésre kényszerült a testem.

Ha egy dolognak kell csupán biztosnak lennie ebben az életben, akkor az legyen ez az eltéveszthetetlen kékség, ami a szemében összpontosult.

Éreztem, ahogy a libabőr végigszalad rajtam Freya jelenlétére. Kimondhatatlanul sokat változott öt év alatt – mondhatni, szinte felnőtt, de arcvonásai és a szeme színe megmaradtak. Pár másodpercig zavartan nézett rám, miközben próbált fejben elhelyezni, és amikor a felismerés őt is elérte, döbbent mosolyt varázsolt pufók arcára. Viszonoztam a reakcióját, de többre nem voltam képes.

Úgy éreztem, mintha a nyakam köré egy szögesdrótot csavartak volna, csak hogy legyen minek fojtogatnia. A pánik úgy rohamozott meg, mint az emlékek – menekülni akartam a sötét szobából, de nem mozdult a lábam. Még akkor sem, amikor valaki odaállt Freya mögé; még akkor sem, amikor tudtam, hogy ki az. Még akkor sem, amikor a sötétkék öltöny látványára könnyek gyűltek a szemembe, amiket gyorsan és erőszakosan visszapislogtam oda, ahonnan jöttek.

Éreztem, hogy néz.

Éreztem, és megfoghatatlan erő kényszerített rá, hogy én is feljebb emeljem a tekintetem. A fülemben hallottam a gyors és ütemtelen szívverésemet, és pontosan olyan lángokba borult az arcom, mint a tűzben égő festmény.

Sőt.

Amikor Christopher Burns égszínkék szeme kapcsolódott az én zöldemmel, mi magunk voltunk a tűzben égő festmény.

2

m

Christopher Burns teljes életnagyságban állt előttem öt év után.

Ha változott is valamit az elmúlt időben, nekem aztán nem tűnt fel – szilárd izmai kitüremkedtek a kék zakója alól, és még az állása is pontosan arra a pályakezdő tanárra emlékeztetett, aki egykor volt: egyik kezét a nadrágzsebébe süllyesztette, és az egész lényéből magabiztosság áradt. És az arca…

Halovány borosta játszott markáns állkapcsán – talán pár napos lehetett. Szeme kéksége kontrasztot vont a szoba sötétségével, és olyan erősen tartott fogva a látvány, hogy éreztem testem hőmérsékletének emelkedését. Azokban a gyönyörű pillantásokban döbbenet fogadott most; őt is pontosan annyira szótlanná tette a látványom, mint engem az övé.

– Szia, Nancy! – törte meg a csendet vidáman a húga. Erőt vettem magamon, és lenéztem rá, reménykedtem, hogy a szívem egy kicsit visszaáll a normális ütembe, amíg nem őt nézem. – Emlékszel rám?

– Hogyne emlékeznék rád, Freya! – mondtam mosolyogva, aztán nyeltem egyet, hogy leküzdjem a pánikomat. Istenem, öt év… öt évig tudtam kerülni, és most itt állok mellette! – Alig ismertelek fel, annyira megnőttél! Hányadikos vagy már?

– Hetedikes – mondta büszkén Freya, aztán vigyorogva megnézett magának. – Nagyon csinos vagy! Hát nem csinos, Christopher?

Amikor a kislány felnézett a testvérére, én is újra rávezettem a pillantásomat. Egyszerre kavargott bennem a rémület, a fejetlenség és az öt évvel ezelőtti tettem miatti bűntudat. Az emlékek úgy rohamoztak meg, mintha évek óta arra várnának, hogy kitörhessenek abból a kis dobozból, amibe anno száműztem őket. Ahogyan Christopher Burns tekintete fogva tartotta az enyémet, úgy éreztem bársonyos érintését a bőrömön, mintha egy nap sem múlt volna el azóta, hogy elhagytam.

Azóta sem kellett megtennem olyan embert próbáló lépést, mint elhagyni őt. Életem legnehezebb döntése volt – szinte még most is érzem, mennyire koncentrálnom kellett, hogy egymás után tegyem a lábaimat abban a teremben, hogy minél messzebb kerülhessek tőle.

Az a nyár volt a legrosszabb.

Alig tudtam létezni napokig. Miután Jasper kierőszakolt az ágyból, és rávett egy pár idétlen programra nap mint nap, úgy tettem eleget a kéréseinek, mintha kötelező lenne. Üres voltam. Megtört. Szomorú. Az pedig kicsit sem könnyítette meg a dolgomat, hogy Christopher egészen augusztusig próbált elérni engem a közösségi média felületein és telefonon. Többször hívott, rengeteg hangüzenetet és üzenetet hagyott – egyikre sem válaszoltam, mert féltem, hogy ha megteszem, azon nyomban rohanok a karjaiba.

– Freya, elmehetsz a büfébe. Mire odaérek, válaszd ki, mit szeretnél, legyél szíves – szólalt meg végül anélkül, hogy megszakította volna a köztünk kialakult szemkontaktust.

A mély hangja úgy áramlott végig a testemen, mintha egy igen erős áramütés ért volna. Biztos voltam benne, hogy már elfelejtettem, milyennek hat, de ahogy meghallottam, egyértelművé vált: még mindig felismerném milliós tömegekben is.

– De ne már! – elégedetlenkedett Freya, mire Christopher nehezen elszakította rólam a pillantásait.

– Most, Freya.

– Pont, amikor történne valami érdekes…

És Freya duzzogva ugyan, de engedelmeskedett a bátyja kérésének – az utóbbi végig követte, ahogyan a lány eltűnik az ajtó mögött, kint a folyosón, aztán újra nekem adta az összes létező figyelmét.

„Te vagy a legfontosabb, megértetted?”

„Nem lehet nem szeretni magát, Nancy Williams.”

„Ne felejtsd el, Nancy Williams, hogy nekem te vagy a világ.”

– Szia! – Pontosan úgy ölelt körül a köszöntése, mint egy lángvihar.

Nyeltem egyet, és csak reménykedni mertem, hogy nem nézek ki teljesen hülyén. Az emlékeket megpróbáltam visszazárni az elmémben kifejezetten nekik gyártott dobozokba, de makacsul és engedetlenül fészkelődtek elöl.

– Szia!

– Hogy vagy?

Égek. Talán remegek is. Az emlékeim rabja lettem. A bűntudat felemészt. Az égszínkék pillantásaid a földre szegeznek, és eszembe juttatják, hogy milyen érzés volt szeretni téged.

– Jól. Jól, én… – a fülem mögé tűrtem egy rövid tincsemet, Christopher pedig úgy követte a mozdulataim sorát, mintha félne, hogy véletlenül elfutok. – Én jól vagyok. És te? Te hogy vagy?

Apró, alig észrevehető mosoly táncolt Christopher tökéletes ajkain, ahogyan minden egyes négyzetcentiméterét megvizsgálta az arcomnak. Neki is nehezére esett elhinni, hogy előtte állok – az egyetlen különbség, hogy ő ezt remekül kezelte.

– Új stílus? – kérdezte, miközben a hajam felé bökött a szemével.

– Ja, hogy ez? Igen, nos… igen. Mi a helyzet a suliban? És anyukáddal?

– Mi a helyzet veled? – dobta vissza a labdát a férfi azonnal. – Nem láttalak azóta, hogy…

– Én tényleg jól vagyok. Egyetemre járok.

– Jog? – kérdezte, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy összetalálkoztunk, mint két régi ismerős. Bólintottam, hiszen csak annyira voltam képes. – Lassan végzel, nem igaz?

– Még a mostanival együtt két évem van.

Az ujjaimat tördeltem, annyira tehetetlenül éreztem magam. Képtelen voltam erre – menekülni akartam anélkül, hogy a férfinak feltűnne. Felperzselt a tekintete, és olyan szavakat hívott elő bennem, amiket nem tudtam hangosan kimondani.

Sajnálom, hogy elhagytalak. Sajnálom, hogy olyan sok fájdalmat okoztam neked. Sajnálom, hogy magyarázat nélkül véget vetettem a kapcsolatunknak. Csakis érted tettem. A karrieredért. A sikeredért. A boldogságodért és a szabadságodért.

De nem mondhattam mindezt – hiszen romba dőlne a tökéletesen felépített életem, amiért az elmúlt öt évben annyira küzdöttem. Ha elmondanám az igazat Christophernek, csak annyit érnék el vele, hogy előhoznám még jobban az emlékeimben azt a szörnyű, de szörnyű időszakot, és talán megint a földre kerülnék. Hiszen csak két idegen vagyunk, akik összefutottak véletlenül – nem éri meg ezért kockáztatni.

– Nem néztelek volna galériákba járós típusnak – mondta, mire végre először őszintén elmosolyodtam.

A mosolyom az ő ajkainak szélét is feljebb parancsolta egy leheletnyivel. Úgy éreztem magam, mintha egy másik univerzumba kerültem volna – egy olyan univerzumba, amit anyám nem tört ketté öt évvel ezelőtt, egy olyan univerzumba, ahol talán még mindig együtt vagyok ezzel a férfival.

De ez nem az az univerzum. Ebben az univerzumban galériákba járok a barátommal, aki nem ő. Ebben az univerzumban összeszedtem magam, kiegyensúlyozottá váltam, és kierőszakoltam magamból az észérveket az érzelmeim impulzív befolyása helyett. Egy nyugodt, harmonikus és csodás életet teremtettem magamnak, aminek csupán egyetlen, halálos ára volt: Christopher Burns.

– Az emberek változnak – nyögtem ki végül, ő pedig mélyen bólintott. – Randin vagyok itt a barátommal.

Mindenre emlékszem. Az ösztönből jövő mozzanataira.
A szemeinek csillogására. Az arcára, amikor végigsüvít rajta az élvezet. Éppen ezért pontosan tudom, mit érzett akkor, amikor kimondtam a „barátom” szót: őszinte döbbenetet.

A másik kezét is nadrágja zsebébe mélyesztette, amíg nekem már-már fájni kezdtek az ujjaim, annyira tördeltem őket magam előtt. Még pislogni sem akartam, nehogy lemaradjak a férfi látványáról – nehogy kiderüljön, hogy mindez egy álom, amiből egyszer fel kell ébrednem. Széles vállai megfeszültek, ahogy nézett, és újabbat bólintott.

– Nos, úgy látom, igen boldog vagy mellette.

Ki kellett volna mondanom, hogy valóban így van, de nem jöttek szavak a számra, így most rajtam volt a sor, hogy bólintsak. Hiszen igaz az állítás: Rafael boldoggá tesz, és mindent megad nekem, amit egy kapcsolattól kívánhat az ember.

– Igen. Boldog vagyok – böktem ki végül, bár könnyen meglehet, hogy csak gondolatban ismételgettem a válaszomat, és most sem működtek együtt velem a hangszálaim. Csupán Christopher válasza erősített meg abban, hogy de, igenis működnek.

– Helyes. Jól áll neked a boldogság, Nancy Williams. – Ahogyan meghallottam a teljes nevemet a hangján, éreztem a könnyeimet feltörni. Az a sok emlék, ami cikázott a férfi körül a sötét szobában, szinte gúnyolódott rajtam. – Meg kellene keresnem Freyát. Jó volt látni téged.

Téged is – ezt kellett volna visszamondanom, de a férfi gondolkozás nélkül megindult a szoba kijárata felé, én pedig nem tudtam utánaszólni. Csak néztem távolodó alakját, feszes és széles hátát, miközben egy csalóka és árva mondatot suttogott a jobbomon ülő kisördög a fülembe:

valóban boldog vagyok, de vele boldogabb voltam.

3

m

Christopherrel álmodtam egész hétvégén.

Egyszerűen nem tudtam kiverni őt a fejemből.

Az elmúlt öt évben remekül megoldottam, hogy még véletlenül se fussak vele össze. Amikor itthon vagyok Hinsdale-ben, nem igazán járkálok, és ha mégis kilépek a családi fészekből, bőven elkerülöm azt a lakótelepet, ahol ő él. Chicagóban az egyetem és a kávézó, ahol dolgozom, még véletlenül sincs az édesanyja házához közel. Két évvel ezelőtt a vele kapcsolatos gondolataimat száműztem az elmém leghátsó kis szobájába, bezártam az ajtaját, és eldobtam a kulcsot. Nem gondoltam volna, hogy sikerül kitörniük még ebben az életben.

Teljesen hasznavehetetlen állapotba kerültem, és az elmúlt két napomat úgy töltöttem, mintha egy nagyon figyelemzavaros szellem lennék. A beadandómat, amit szerdáig kell leadnom, nem tudtam elkezdeni, pedig négyszer is nekifutottam. Szerencsére a bátyám nem sok időt töltött itthon, ezért nem kellett a szemébe bámulnom, mert ő igen könnyen rájött volna, hogy van valami bajom.

Nem akartam előle titkolni, hogy találkoztam Christopherrel, de… nos, elmondani sem akartam neki. Pontosan tudom, mi következne utána: már eltelt öt év, és nem érti, miért érintett így meg. Hiszen van barátom, aki mellett igen jó az életem. Netalántán szakítani akarok? Történt valami? Olyasmit akarok tenni, amit nem kéne?

Persze, szó sincs minderről. Szeretem Rafaelt, és nem tizennyolc éves vagyok már – egy kósza találkozás nem fog semmit romba dönteni, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem érintette meg a mentális állapotomat Christopher Burns égszínkék tekintete.

A vasárnapi családi ebédnél csupán kényszerből válaszolgattam a szüleim által feltett kérdésekre, mert igazából alig tudtam jelen lenni fejben. Totál szétszórt voltam, és tisztában voltam azzal, hogy ez mindenkinek egyértelmű az asztalnál.

– Mi a helyzet a kávézóban? – kérdezte apa, csak hogy egy kicsit legalább beszéljek.

– Minden rendben.

Azt sem értem, hogy egyáltalán mit keresett abban a galériában. Annyi, de annyi kiállítás létezik Chicagóban! Miért kellett ugyanarra mennünk? Mit akar nekem üzenni az az igazán vicces kedvében lévő sors?

– És meddig szól a munkaszerződésed? – szólalt meg anya is, amivel kellően felhívta magára a figyelmemet.

– Határozatlan idejű. Miért?

– Nos, arra gondoltam, hogy jövő szemeszterben lehetnétek a gyakornokaim. Itt az ideje tapasztalatot szereznetek.

Egymásra néztünk Claytonnal, és némán egyetértettünk, hogy ez abszolút nem is hülyeség. Beszéltünk már róla, hogy kellene valami, amit felírhatunk az önéletrajzunkra, hogy ne legyen totál üres, mire lediplomázunk – noha nem mintha számítana. A legrosszabb és a legjobb abban, hogy Antonette Williams gyerekei vagyunk, az bizony a tény, hogy a puszta létezésünkkel is nevünk van a szakmánkban. A jó oldala ennek, hogy előnnyel indulunk az évfolyamtársainkkal szemben a piacon, a rossz pedig, hogy ki kell harcolnunk majd saját magunk sikerét, hogy ne anyánk jusson mindenkinek az eszébe rólunk.

– Jól hangzik – válaszolt Clayton. Szavait bólintással erősítettem meg, amire anya elégedetten mosolygott egyet.

Hosszú évekbe telt, mire felépítettük újra az anya-lánya viszonyunkat. Amikor azt mondom, hogy hónapokig egy szót sem beszéltem vele, azt mindenféle túlzás nélkül kell érteni – egy fedél alatt éltünk, de egy köszönésre sem méltattuk egymást. Iszonyúan dühös voltam rá, amiért kettétörte az életem, ő pedig nem erőlködött, hogy javuljon a kapcsolatunk. Ha őszinték akarunk lenni, azóta sem kért bocsánatot, de egy idő után már nem is vártam.

A gimi utáni nyár végén beköltöztem a kollégiumba, és haza sem jártam. Csak karácsonyra dugtam Hinsdale-be az orrom, és csakis kizárólag a húgom miatt, mert Claytonnal gyakorlatilag egy helyen éltünk. Anyának ez rendben volt, hiszen az utóbbitól mindig hallott felőlem, és tudta, hogy életben vagyok. Az első évem végén elkezdtem dolgozni a kávézóban, ezért már financiálisan sem függtem tőle. Két év után tört meg a jég, amikor elkezdtünk a bátyámmal a jogklinikákra járni – egy-két ügy rendesen kifogott rajtunk, és anya segítségét kértük. Utána szépen-lassan felolvadtunk mindketten, és mikor összejöttem Rafaellel, nagyon örült. Azt hiszem, a fiúval való kapcsolatom volt a végső lépés, hogy mindketten elengedjük a sérelmeinket.

Szívemen a kezem, ténylegesen túlléptem a tettein, de így, hogy pénteken összefutottam Christopherrel… így eszembe jutott a tizennyolc éves kislány, aki annyira, de annyira megalázva érezte magát.

Lesütöttem a szememet, csak hogy ne vegye észre rajtam anya a mérget és a múltban való vándorlásomat.

– Minden rendben, Nancy? Olyan zavartnak tűnsz ezen a hétvégén – kérdezte tőlem apa.

Megköszörültem a torkom, és egy mosolyt erőltettem az arcomra.

Nem történhet ez. Egy találkozás nem veheti tőlem el azt a kiegyensúlyozottságot, amit felépítettem magamban. Kemény munka eredménye az, aki vagyok ma, és nem hagyhatom, hogy kárba menjen öt perc beszélgetés miatt.

– Persze, minden rendben. Sokat agyalok a mostani beadandómon – mondtam, aztán megköszörültem a torkom, hogy ne égesse fel a hazugság. Oldalra sandítottam, és láttam Clayton értetlen grimaszát, ahogyan egy újabb kanál rizst tömött a szájába. – Kicsit fáradt is vagyok. Szerintem alszom egyet, aztán nekilendülök a feladatnak.

És így is tettem. Az édes tudatlanságba menekültem, hogy ne agyaljak a péntek estémen, és csak akkor keltem fel, amikor Mikeila estére felcaplatott a szobámba.

– Jó reggelt, álomszuszék!

A kék tincseit elhagyta az öt év során, de azon kívül nem sokat komolyodott. Kihagyott egy évet a gimi után, de az az igazság, hogy az iskolapadba már nem ült vissza azután sem. Inkább úgy döntött, hogy nem megy egyetemre, helyette elkezdett dolgozni egy étteremben, ahol igen nemes összeget zsebel be a borravalóival együtt. Már simán külön tudna költözni, de nem akarja egyedül hagyni az édesapját. Igaz, Mr. Stridge remekül van mostanság; amióta a végzős évünkben részt vett egy elvonón, szilárdan tartja a józanságát, és eléggé összeszedte az életét.

Bemászott hozzám a barátnőm az ágyba, és kinyúlt mellettem, miközben én nagyokat pislogtam, hogy eltüntessem az álmot a szememből. Egymással szemben feküdtünk, a takaróm alól csak a szemem látszódott ki, de Mikeilának bőven elég volt csupán azt látni, hogy észrevegye az aggodalmat rajtam.

Csak nézett engem türelmesen és hozzá abszolút nem illő némasággal. Biztos vagyok benne, hogy nem erre számított, mikor eldöntötte, hogy átjön ma, de remekül alkalmazkodott a helyzethez.

Könnyek gyűltek a szemembe, és lekonyult a szám a takaró mögött. Éreztem, ahogy a szorongás szétárad a testemben, és olyan erősen megszorítja a mellkasomat, hogy még a levegővételhez is komoly erőfeszítések kellenek. A múlt kavargott az elmémben, a tetteim súlya és következményei is. Az, hogy egyedül hagytam Christopher Burnst, és annyit sem mondtam neki, hogy szia.

– Láttam őt pénteken.

Mikeila nem értette először, hogy kiről beszélek – felhúzta a szemöldökét, és úgy várta, hogy folytassam. De én nem folytattam. Nem akartam kimondani a nevét, mert akkor valóságossá válna, és elvesznék teljesen a gondolataimban.

Csak nézte a barátnőm a tekintetemet, csak nézte és hagyta, hogy a bennem lévő pánik a szemünkön keresztül az ő csontjaiba is átáradjon. És amikor rájött… amikor rájött, az ő kékje olyan nagyra kerekedett, mint egy golflabda.

– Nem mondod?

– Ő is ott volt a galériában a húgával.

– Bassza meg! És beszéltetek? Hogy mutattad be Rafaelnek? Bemutattad neki egyáltalán?

– Rafael a mosdóban volt. És igen, beszéltünk. Nem sokat, csak pár szót.

– Most találkoztatok először azóta, hogy…

– Igen. – Nem hagytam, hogy Mikeila befejezze a mondatot, mert nem akartam azt hallani, hogy mi történt öt évvel ezelőtt.

Csend vetült ránk. Hagytam Mikeilának, hogy feldolgozza a hírt, és amikor nagyjából sikerült neki, kifújta a tüdejében tartott levegőt.

– És hogy érzed magad?

Érdekes ez az egész, ha belegondolunk. Hiszen tudja, hogy mennyit jelentett nekem Christopher; végigülte velem azokat az estéket, amikor a lelkemet is kisírtam, és a szívem is megszakadt. Amikor összejöttem Rafaellel, kimondatlan szabállyá vált, hogy soha többet nem hozzuk fel a férfit – most pedig egyikőnk sem tudta igazán kezelni, hogy újra téma lett.

Felhúztam a vállamat, mert képtelen voltam megfogalmazni egy épkézláb választ. Butaság lenne azt mondani, hogy teljesen a földre kerültem Christopher Burns látványától, de azért elég rendesen megérintett.

– Rafaellel vagyok. – Nem a kérdésre válaszoltam, és ez a barátnőmnek is feltűnt, mégsem jelezte. – Mármint, nem is kérdés az, hogy hogy vagyok. Nyilván jól. Szerelmes vagyok Rafaelbe, és egy találkozás nem fogja szétrombolni az életemet.

– Persze, tudom.

– Ne aggódj értem! Meglepett egy kicsit, de holnapra már teljesen jól leszek – mondtam magabiztosan, majd egy őszinte mosolyt varázsoltam az arcomra. – Minden rendben van!

Minden rendben van. Találkoztam Christopher Burnsszel, és felkavarta az érzelmeimet, de ennyi az egész. Felnőtt nő vagyok, és tudom kezelni a múltamat. Tudom kezelni még úgy is, hogy a sors pont azt az embert dobta elém, akit soha nem tudtam.

4

m

– Valami nincs rendben veled – mondta Clayton, miközben felcaplattunk a hatalmas lépcsősoron az egyetem második emeletére.

Az egész hétvégét kibírta anélkül, hogy ne csapjon semmilyen haddelhaddot a szüleink előtt, de abban a percben, hogy tegnap reggel beültünk abba a narancssárga tragacsba, ami csodálom, hogy még nem esett szét az elmúlt öt évben, totál rám szállt, és képtelen békén hagyni.

Egyértelműen nem mondtam el neki, hogy találkoztam Christopherrel múlt hét pénteken, mert félek, teljesen kiakadna. A gond csak az, hogy rohadtul nem tudok neki hazudni, mert minden egyes mozzanatomat ismeri.

– Clayton, istenem! Hagyjál már békén ezzel – vágtam vissza egy ilyen mély sóhaj után. – Nem aludtam jól a hétvégén, és sokat agyalok.

– Igen, és tudni szeretném, hogy min.

Befordultunk a tágas előadóterem ajtaján, ahol a bizonyítási jog folyik minden kedden két órán keresztül. Ez az óra egyike azoknak, ami kötelező kurzusként van feltüntetve a jogi iskola második évében, teljesen függetlenül attól, hogy mire specializálódik az ember. A padokat úgy helyezték el, hogy egy félkört tegyenek ki, és akár egy stadionban, egészen öt soron keresztül emelkedik, hogy még a leghátul ülők is mindent lássanak. Nem lepődtem meg, amikor a félkör egyik ívén, a harmadik sor közepén megtaláltam Lipet két általa lefoglalt szabad hellyel.

– Semmi olyanon, ami diskurzust igényel – fogalmaztam ködösen a bátyámnak, miközben felcaplattam Lip mellé, aztán leültem a nekem szánt helyre.

– Ha ennyire szórakozottá tesz, akkor igenis megbeszélésre szorul – folytatta Clayton, ahogy elhelyezkedett mellettem, majd előrehajolt, és Lipre nézett. – Ugye, hogy szórakozottan néz ki Nancy?

– Ha hiszed, ha nem, körülbelül három másodperce tartózkodom egy helyen veletek a csütörtöki tárgyalási szimuláció óta.

– Nem vagyok szórakozott – csóváltam meg a fejem. – November közepe van, és hamarosan jön a vizsgaidőszak. Keveset alszom, és fáradt vagyok. Az egyetlen dolog, ami idegesít jelenleg, az a folyamatos szapulásod.

Elővettem a laptopomat, és közben a bátyám is ugyanígy tett. Egy-két frissítés után megnyitottam a Bizonyítási jog című dokumentumomat, hogy jegyzetelésre készen álljak. Ahogy mindig, dr. Scoff most is másodpercre pontosan érkezett – olyan apró, hogy még én is fölé kerekedek fél fejjel, de a puszta megjelenésével is eléri, hogy csend legyen a százhúsz fős teremben.

– Üdvözlöm az évfolyamot! – kezdte el azonnal az órát, ahogy besétált középre, a padok által szabadon hagyott helyre. – Folytatjuk ma a tanúra vonatkozó szabályokat. Ki tudja, melyik az a két csoport, amire oszthatók a tanúvallomások?

– A közvetlen tanúvallomások és a keresztkérdések – válaszolt valaki a professzor kérdésére.

– Nagyon jó. Mi a különbség a kettő között?

– A keresztkérdéseknél a másik fél ügyvédje az, aki felteszi a kérdéseket a tanúnak. Nem tud felkészülni a válaszokra.

– Én csak azt mondom – suttogta Clayton mellettem. Megforgattam a szemem, és fújtattam egyet. Éreztem, hogy nem fogja annyiban hagyni ezt a témát. – Hogy ha valami baj van, akkor itt vagyok és meghallgatlak.

– Mi lenne a baj, Clayton?

– Nem tudom, a Rafaellel való randid óta ilyen vagy. Történt valami köztetek? Összevesztetek, vagy ilyesmi?

– Dehogy. Rafael és én jól vagyunk.

– Akkor mi történt? Nancy, nem tudok úgy segíteni, ha nem avatsz be.

– De…

– A Williams testvérek jól szórakoznak? – szakította félbe a kicsit sem szépnek tervezett válaszadásomat dr. Scoff, ahogyan vastag keretes szemüvege mögül ránk nézett.

– Az ön előadásán nem lehet nem jól szórakozni, professzor úr – mondta csábosan Clayton, mire dr. Scoff csak forgatta a szemét.

– Tessék ide figyelni, rendben? Még a végén azt hiszem, nem érdekli önöket a tantárgy.

Szerencsére dr. Scoff közbeszólása elnémította a bátyámat egy jó ideig, de azt azért nem tudom tiszta szívvel kijelenteni, hogy figyelni is tudtam a jegyzetelésen túl.

Ismerem a testvéremet, és ezért pontosan tudom, hogy ő is legalább ugyanannyira ismer engem. Nem fogok tudni neki sokáig hazudni, mert úgy átlát rajtam, mint egy csipkedarabon. A legegyszerűbb az lenne, ha elmondanám neki, hogy találkoztam Christopherrel pénteken, és lezártnak tekinteném az ügyet, de egyszerűen képtelen vagyok rá.

Ha elmondom, azzal pontosan azt sugallom, hogy jelentett valamit az a találkozás – nem feltétlenül Claytonnak, hanem saját magamnak.

Amíg én írnokokat is megszégyenítő gyorsasággal pötyögtem a laptopomon azt, amit a professzor úr darált, Clayton a Candy Crusht nyomta mellettem a képernyőjére támasztott telefonján. Mondhatnám, hogy legalább Lipre számíthattam, ha esetleg lemaradnék, de ő Jóbarátokat nézett lenémított hangerővel a gépén. Már megszoktam ezt a felállást, és már le sem dorgálom ezt a kettőt – ha én nem jegyzetelnék, egyszerűen nem lenne miből tanulnunk. Azt hinné az ember, hogy nem is figyelnek, de amikor dr. Scoff felszólította Claytont, olyan élesen bámult le a férfira és a mellette egy széken terpeszkedő hallgatótársunkra, mint egy sas.

– Eljátsszunk egy jogesetet, és maga, Mr. Williams, maga lesz a vádlott ügyvédje. A mellettem lévő hallgatótársát hívjuk Paulnak, aki a koronatanúja ennek a fiktív ügynek. Paul látta, ahogyan a szomszédságában élő áldozat házából a bűncselekmény napján délután öt óra körül kilépett a vádlott, és elhajtott a kocsijával. Rá egy órára megtalálták a szomszédja holttestét a házban. Magának az a dolga, hogy tegye fel a keresztkérdéseit. Persze, ha figyelt volna, tudná, hogy mire jók a keresztkérdések…

– Tudom, mire jók a keresztkérdések – mondta Clayton magabiztosan, ahogy lezárta a telefonját. – Szembesítik a tanút. Az a cél, hogy megkérdőjelezzük a hitelességét és feltárjuk az esetleges ellentmondásait. Mivel a keresztkérdésekre nem lehet felkészülni, ezért nyers reakciót kapunk, amik segítik az igazság feltárását. És persze így lehet rajtakapni a tanút a legkönnyebben a hamis tanúzáson. Ami ugye büntetendő.

– Rendben, legalább az esze a helyén van – morogta dr. Scoff, majd rámutatott a mellette ülő hallgatótársamra. – Tegye fel a keresztkérdéseit Paulnak!

– Oké – bólintott a bátyám készségesen. – Paul, kérem, mondja el a bíróságnak, hogy mi történt azon a napon, amikor a sértett meghalt!

– Kinéztem a lakásomból, és láttam, ahogy a vádlott gyorsan elhagyja a szomszédom házát. Az ajtó nyitva volt, és amikor elment, hallottam, hogy valami zajt csapott. Később kiderült, hogy a szomszédom halott volt – bújt a tanú szerepébe egyből az évfolyamtársam, mire Clayton bólintott.

– Biztos abban, hogy a vádlott volt az, akit látott?

– Igen, biztos vagyok benne, mert felismertem az autóját is.

– Milyen messze volt a háztól, amikor látta ezt?

– Egy-két háznyira.

– Egy-két háznyi távolság nem annyira közeli. Milyenek voltak a fényviszonyok?

Elmosolyodtam, amikor Clayton ráment a fényviszonyokra – én is ugyanezt tettem volna.

– Világos volt. Napsütéses időjárás volt aznap.

– Akkor biztosan nem volt kihalva az utca. Hogyhogy nem látta más a vádlottat?

– Akkor éppen nem járt arra senki.

– Említette, hogy zajokat hallott. Miért annyira biztos abban, hogy a hangok összefüggenek a sértett halálával? – Clayton hanyagul felhúzta a vállát, ahogyan feltette a kérdését, a hallgatótársunk pedig zavart mosolyra húzta az ajkait.

– Hát, a szomszédom háza közeléből jött a hang, és…

– Tehát nem a szomszédja házából.

Habár Clayton ügyesen csinálta, de nem lovagolt eleget a fényviszonyokon. Szinte viszkettem, csak hogy visszatérjünk a témához, de nem akartam beleszólni, holott ezek a szimulációk mindig elég szabadok ahhoz, hogy bárki átvegye a szerepet. Akkora ütőkártyája lenne Claytonnak, ha visszatérne az előző témához, hogy le is zárhatná az ügyet.

– Hát, nyilván azt nem tudom, hogy most a szomszédom házából jött-e vagy éppen a környékéről, de…

– Tehát hazudott – vágott a hallgatótársunk szavába a bátyám, mire a tanúként szereplő srác tehetetlenül vigyorra húzta az ajkait.

– Nem, csak…

– Biztosra mondta, hogy bentről hallotta a zajokat. Szóval hazudott, Paul.

– Térj vissza a fényviszonyokra – suttogtam a bátyámnak, mire ő felém fordult egy másodpercre, de nem engedte, hogy kizökkentsem.

– Nyugodtan beleszólhat, Ms. Williams – intett felém
dr. Scoff.

Megköszörültem a torkom, majd megszólaltam:

– Azt mondta, Paul, hogy sütött a nap a támadáskor.

– Így van, ezt mondtam – helyeselt gyanút fogva a srác lent.

– De hogyan süthetett a nap, ha délután öt óra körül lépett ki a vádlott a sértett házából? November van, a nap délután ötkor már bőven nem süt.

Nyelt egyet a hallgatótársam, és a fejét csóválva a professzorra nézett. Engedélyt kért, hogy feladja, de dr. Scoff nemet intett, miközben Clayton mellettem vigyorra húzta a száját.

– Bizonyára rosszul emlékszem a sokk miatt. Az utcai lámpa adta a fényt.

– De az utcai lámpa nagyobb árnyékot vet. Honnan tudja akkor, hogy biztosan a vádlott hagyta el a szomszédja házát? – vette át a szót Clayton.

– Felismertem. És igaz, sötét volt, de a kocsiját láttam…

– A kocsiját. A sötétben hogyan állapította meg, hogy biztosan a vádlott kocsija? – kérdeztem.

– A rendszámtábla…

– Ugye nem látszódhatott jól a sötétben, az utcai lámpa alatt úgy, hogy ön egy-két háztömbnyire volt – fejezte be a srác mondatát a bátyám. – A zajra visszatérve. Tehát honnan is jött a zaj?

– Valahonnan a szomszédom háza körül.

– Tehát megváltoztatja az álláspontját, és azt mondja, hogy nem biztos az, hogy a házon belülről jött? – kérdeztem rá.

Szegény hallgatótársamnak már pír ült ki az arcára, annyira próbálkozott. Megértettem. Én sem lettem volna a tanú szerepében dr. Scoff óráján.

– Hát, nyilván nem tudhatom, hogy honnan jött a zaj. Nem voltam annyira közel.

– Viszont ha nem volt annyira közel, akkor nem is mondhatja biztosra, hogy a zaj összefügg a támadással, igaz? – vittem tovább a témát.

– Alapvetően igaz, de…

– És nem is látta a támadást. Honnan tudja, hogy amikor a vádlott elhagyta a házat, a sértett már nem élt?

– Nem tudom, de…

– Tehát nem tudja – mélyet bólintott mellettem Clayton. – Tehát beismeri, hogy egyrészről nem látta a támadást. Nem tudja biztosan, hogy a zajok összefüggtek-e a gyilkossággal. Nem is volt közel ahhoz, hogy lássa, mi történt. Mégis hogyan alapozhatunk egy ennyire sekély vallomásra egy olyan komoly vádat, mint az emberölés?

A tanú erre már nem tudott mit mondani. Újra megcsóválta a fejét, aztán dr. Scoffra nézett. A professzor úr ajkain halovány mosoly táncolt az irányunkba, és a bátyám ezúttal nem szólalt meg, csak rám nézett.

– Van még kérdése, hölgyem?

– Nincs több kérdésem – mondtam, Clayton pedig a tanárunk felé fordult.

– Nincs több kérdésünk, bíró úr.

c

A délutáni órákban többen összegyűltünk a hallgatótársaimmal az egyetem melletti apró kávézóban – a különbség köztük és köztem, hogy én a pult mögött álltam, és dolgoztam. Lip előttem ült az egyik bárszéken, és a második ingyenkávéját szürcsölgette, miközben igen látványosan szenvedett
egy holnapi határidős feladattal, amit pénzügyi jogra kellett neki megoldani. Szerencsére nem kötelező tantárgy, és nekem nem kellett semmi hasonlóval foglalkoznom, de ő vállalatiés pénzügyi jogra szakosodva ezt nem mondhatta el magáról.

– Kész, feladom – mondta, és vehemensen lecsukta a laptopját. – Tudni akarom, mi szállt belém, amikor én azt mondtam, hogy kurva jó ötlet lenne erre a szarra szakosodni.

– Hadd lássam! – könyököltem a pultra.

Szerencsére nem annyira nagy ez a kávézó, hogy folyamatos dolgom legyen – főként egyetemisták járnak errefelé, akik egy-két óra után kérnek utántöltést, de néha beesik egy-egy anyuka is a gyerekével sütit enni. Eleinte nagyon béna voltam, és nem is értem, hogy a tulaj, Martin miért gondolta, hogy egyszer remek munkaerő lesz belőlem, de áldom a jó szívét, amiért kitartott mellettem.

Magam elé húztam Lip laptopját és felnyitottam, csak hogy szembesüljek A piaci koncentráció kiszámítása beadandó címmel és egy darab követelményével: Részletesen térjen ki a Herfindahl–Hirschman-indexre is!

– Mi ez? Her… herfind… hagyjuk is – motyogtam magam elé. – Mikorra kell?

– Holnapra.

Ledöbbentem pillantottam fel az előttem ülő srácra.

– Lip! Miért nem kezdted el hamarabb?

– Mert ötletem sincs, hogyan kezdhetném el. Utálom ezt az egészet. Én, idióta nem is értem, miért egy olyan specializációt választottam, aminek a fele matek és elemzés. A gimit is alig éltem túl, az isten szerelmére! Kiiratkozom, eddig bírtam.

Mosolyogtam, és megcsóváltam a fejem. Az elmúlt évek során legalább havonta egyszer elmondja mindegyikünk, hogy a legjobb lesz, ha itt hagyjuk ezt a szakot, de persze egyikünk sem teszi meg. Azt nem mondom, hogy nem gondoljuk komolyan – abban a pillanatban, amikor legördül a szánkról a kijelentés, véresen komoly. Úgy körülbelül három percig.

– Ülj be a kari könyvtárba, biztos van erről a Herfind-izé indexről valami szakirodalom.

Lip szenvedett még mellettem egy jó órát, aztán végül magamra hagyott, mert lesz még ma egy órája, ami történetesen közös neki a bátyámmal. Claytont kifejezetten érdeklik a büntetőjogon belül a bűnszervezetekkel kapcsolatos bűncselekmények, tehát a maffiák és különböző bűnelkövetői csoportok, ezért a kötelező óráink mellett még két szabadon választható kurzuson tengeti az idejét: az egyik a pénzmosás és gazdasági bűncselekmények – amin ma van Lippel –, a másik pedig a nemzetközi bűnözés. Ebben a tekintetben különbözünk, mert én borzasztóan unalmasnak tartom az érdeklődési körét. Ezért is lehet az, hogy a nem kötelező tantárgyak tekintetében nem igazán mozgunk együtt.

Nekem is van két szabadon választhatóm, a fiatalkorúak büntetőjoga és a bírósági bizonyítékkezelés. Az idei év végére illő lenne eldönteni már a specializációnkat, mert habár nem kikötés, azért mégiscsak fontos lenne, hogy a tézist abból írjuk majd, ami ténylegesen érdekel. Természetesen a döntésképtelenségem nem igazán örül ennek – sokat vacillálok, és minden hónapban másnál rakom le a voksom. A szemeszter elején vettem fel a fiatalkorúak büntetőjogát, ami még mindig fenntartja az érdeklődésem, úgyhogy talán ez marad. Abban nem vagyok biztos, hogy Clayton ténylegesen el tudja-e magát képzelni a gazdasági bűncselekmények körében – szerintem nem, csak sok maffiózófilmet látott. Az elmúlt évek során meg kellett tanulnom, hogy az, ami érdekel, nem feltétlenül illik hozzád. Szerintem a testvéremhez abszolút nem illenek a bűnszervezetek és a pénzbűncselekmények, de hagyom, hogy kibontakozzon.

Hatig tartott a munkaidőm a kávézóban, és csak utána estem haza a kollégiumi szobába. Meglepődtem, mikor Charlotte-ot nem találtam az ágyán – keddenként hamar végez a suliban –, ezért gyorsan dobtam neki egy üzenetet, mielőtt elmentem volna zuhanyozni. Kezdem megszokni a közös zuhanyzókat, de azt azért nem mondom, hogy meg is vagyok elégedve velük. Eleinte sokat gondolkoztunk Claytonnal, hogy vegyünk-e ki közösen egy albérletet, de túl sokba került volna, ezért maradtunk a kolinál. Nem akartuk a kelleténél jobban is lehúzni anyáékat.

Az estém hátralévő részét tanulással töltöttem. Többször csekkoltam a telefonomat, de Charlotte nem válaszolt az üzenetemre, ami tőle abszolút nem volt megszokott. Tudom, hogy hétfőnként és csütörtökönként gyakorlatozik, és szerdán késő estig tart az utolsó előadása az egyetemen, de keddenként már fetrengeni szokott a párnái között, mire belépek a szobába. Esélytelen, hogy hazament a szüleihez, mert annyira nincs jó kapcsolatuk, hogy csak úgy hazaugorjon hozzájuk.

Persze annyira nem izgultam túl a dolgot, mert sokszor tölti az idejét Lippel akár éjszakába nyúlóan is – biztosan rávette a fiút, hogy hagyja a beadandóját egy kis időre, és menjenek el kajálni, vagy valami.

Az elmúlt években nagyon közeli viszonyba kerültek; kicsit a végzős énemre és Jasperre emlékeztetnek. Éppen ezért Lip elég… feszült kapcsolatot ápol mostanában a bátyámmal, de nincsenek összeveszve, vagy ilyenek. Amikor nyár végén szakításra került a sor Charlotte és Clayton között, eldöntötte a társaság, hogy nem választ oldalt annak érdekében, hogy a baráti kapcsolatok ne sérüljenek.

Én kifejezetten két tűz között érzem magam azóta: hiszen nem tagadhatom meg a kishúg- és legjobb barátnő szerepemet. Mindkét oldalról hallgatom egy törött szív nyűgét, de közben egyiket sem adhatom ki a másiknak. Amikor Charlotte arról beszél, hogy Clayton látszólag mennyire jól érzi magát, nem mondhatom el, hogy ez csak a látszat. Nem mondhatom el, hogy az egyéjszakás kalandok csak a bűntudatot és az ő hiányát hivatottak enyhíteni.

Úgy nyomott el az álom, hogy észre sem vettem – még a laptopomat sem hajtottam le, egyszerűen csak kidőltem a felkapcsolt lámpa mellett. Ezért utálok az ágyamon tanulni, mert sajnos van, amit nem vet le az ember magáról; még mindig bárhol és bármikor képes vagyok elaludni.

Egy idő után a gépem fénye felkeltett, és hunyorogva nyomtam fel magam ülő helyzetbe, csak hogy teljes sötétséget csináljak és újra belecsöppenhessek az álmok világába. Kitapogattam a telefonomat – alattam volt – és megnéztem az időt, ami hajnali egyet mutatott. Már hajtottam is lefelé a laptop tetejét, amikor a tudatom eljutott arra a szintre, hogy ne csak az alváson agyaljon.

Pontosan abban a percben süllyedt le a szívem, amikor Charlotte üres ágyára pillantottam.

Valami nincs rendjén. Mindig közöljük egymással, ha nem töltjük a szobánkban az éjszakát, pont azért, hogy ne izguljon a másik. Az én üzenetem azonban még mindig olvasatlanul csücsült a chatablakunkban.

Nagyot nyeltem, és úgy próbáltam leküzdeni a pánikot. Éberség ütött meg, és már talpon is voltam, miközben új kérdést lőttem Charlotte telefonjára. Utána egyből kikerestem Lip nevét az ismerőseim közül, és őt is zaklatni kezdtem. Annyira aggódtam, hogy még a becenevén sem kezdtem el vigyorogni, amit két évvel ezelőtt egy nyári iszogatás keretében állított be saját magának – és ezt mindenkivel eljátszotta.

Én

Veled van Charlotte?

Szerencsére szinte azonnal pötyögni kezdte a választ.

A Legkedvencebb Barátom

Nem

Nem is találkoztam ma vele

Én

Gondolom nem tudod, hol van

A Legkedvencebb Barátom

Azt hittem, a szobájában

Délután rám írt, hogy elmegyek-e vele vmi hinsdale-i bárba

Csak ugye még mindig a beadandómmal szenvedek

Úgy gondoltam, hogy akkor elvetette az ötletet, nem azt, hogy egyedül ment vagy ilyesmi

Lip válaszára fintorogtam egyet, és egy másodpercig azt is megkérdőjeleztem, hogy józan-e. Charlotte még nálam is nagyobb szabálykövető – a hét közepén ő nem ruccan csak úgy ki egy másik városban lévő bárba. Mostanában eléggé nehezen viseli a szakítást, és a börtönben töltött gyakorlata is igen megterhelő, de nem gondoltam volna, hogy ennyire.

Lecsekkoltam a lokátoron a hollétét, és mint kiderült, Lip igazat mondott – Charlotte igenis Hinsdale-ben van, de még véletlenül sem a szülei otthonának környékén.

Mintha megérezhette volna, hogy kutakodok utána, végre megcsörrent a telefonom a nevével, én meg olyan szélsebesen húztam el a zöld gombot, mintha kényszerítenének rá. Hangzavar és vihogás fogadott a háttérben, ami kicsit sem volt kecsegtető.

– Charlotte, te mégis hol a francban vagy?

– Szia, Nancy! – szinte üvöltött a telefonba a barátnőm. Majdnem elhúztam a fülemtől a telefont is, nehogy kilyukadjon véletlenül a dobhártyám. – Szia! Nancy, figy… jaj, basszus! Ne haragudj! Nancy, itt vagy? Bocsi, csak véletlenül nekimentem valakinek. Szóval, figyelj, nemsokára otthon vagyok, jó?

Eleget ittam az évek során Charlotte-tal, hogy pontosan meg tudjam állapítani a hangjáról: brutálisan be van rúgva.

– Mit keresel Hinsdale-ben? – kérdeztem, aztán egy másodpercre elkaptam a fülemtől a telefont, hogy újra lecsekkoljam az időt. Hajnali egy is elmúlt, már elment az utolsó busz, ami Chicagóba indul.

– Hát kinéztem ezt a bárt, és el akartam jönni, vagyis amúgy hétvégén terveztem, csak aztán megláttam a koli udvarán ma délután a bátyádat valami lánnyal enyelegni, és ne értsd félre, Nancy, nem érdekel, de – csuklás. – Bocsánat. Tehát már nem azért, de megtisztelhetne legalább annyival, hogy nem a közös életterünk udvarán harapja le valakinek a száját. És tudod, úgy voltam vele, hogy bassza meg, hát fiatal vagyok! Ha a bátyád ennyire jól érzi magát, akkor nekem sem kéne a szobámban punnyadni, nem igaz? Buliznom kellene és élnem, ezért ugye megkérdeztem Lipet, hogy eljön-e velem ebbe a bárba, de valami beadandót ír, és aztán felhívtam Mikeilát, de holnap hajnalban indul dolgozni, szóval úgy voltam vele – még egy csuklás. – Bocsánat. Szóval úgy voltam vele, hogy miért is ne? Fiatal vagyok, és ismerkedni akarok. És itt van egy cuki srác, vagyis hárman vannak, és szerintem szimpatikus vagyok nekik, és lehet, hogy a barátaim lesznek, mert tök aranyosak és figyelnek rám. És tudod, fiatal vagyok, és…

– Pontosan mi ennek a bárnak a neve? – állítottam le a barátnőmet gyorsan, mielőtt újra elkezdi azt, hogy fiatal és bulizni szeretne.

Aggodalomra adott okot, hogy szinte alig értettem, mit beszél, mert nem forgott a nyelve az alkoholtól, és az sem volt igazán biztató, hogy egyedül van, és három srác lézeng körülötte.

– Valami százegy? Nem tudom, de figyelj, le fogok merülni, a lényeg, hogy nemsokára otthon vagyok, mert nem akarok hazamenni anyáékhoz, különösen nem ilyen állapotban, és…

– Charlotte, elment az utolsó busz, hogy fogsz visszajönni Chicagóba?

– Elment az utolsó busz? Ó, az mondjuk baj. De szerintem… tessék? – Nyomott szavakat hallottam a háttérből. Kihasználtam ezt az időt arra, hogy mély levegőt vegyek, hátha megnyugszom. Nem tudom, hogy megölelni vagy éppen megfojtani akarom Charlotte-ot, de abszolút nem élveztem ezt jelenleg. – A srácok azt mondták, hogy nagyon szívesen hazavisznek, ha majd menni akarok. Ha már úgyis lekéstem az utolsó buszt, akkor szerintem maradok még egy kicsit, aztán…

– Ne ülj be hozzájuk a kocsiba! Nem is ismered őket.

– Dehogynem, hát már vagy négy órája velük iszom, és amúgy is…

Csend.

Mintha elvágták volna a vonalat, olyan némaságba borult a telefonom. Minden bizonnyal Charlotte lemerült.

Méreg és pánik öntött el, és idegességemben az ágyamhoz vágtam a telefonomat egy igen hangos káromkodás keretében. A mobil visszapattant a matracról a földre, de nem is törődtem vele, mert annyira féltettem Charlotte-ot, hogy nem tudtam másra gondolni.

Megkövezhet bárki, de valahogy nem gondolom, hogy egy halálosan részeg lánynak be kéne ülnie három sráchoz egy autóba, akik mellékesen vele együtt isznak. Lehet, hogy csak nekem kéne egy picit jobban bízni az emberekben, és nem kellene megítélnem ilyen rosszul az ismeretlen férfiakat, de akkor sem engedhetem nyugodt szívvel, hogy a barátnőm beszálljon melléjük.

Leguggoltam, és felvettem a telefonomat, aztán azonnal tárcsáztam Mikeilát – tudtam, hogy korán kel reggel, de biztos voltam benne, hogy nem fog haragudni.

Három csengés, négy, öt – minden bizonnyal lenémította estére a telefonját, mert nem fogadta a hívásomat. Hideg verejték ütközött ki rajtam, ahogyan agyaltam a lehetséges alternatívákon. Felhívhatnám a szüleit, de soha az életben nem bocsátana meg nekem érte.

De legalább életben marad – mondta egy hang a fejemben. Nem akartam arra gondolni, hogy talán igaza van.

Szólhatnék az én szüleimnek is. Anyáék még mindig jó kapcsolatot ápolnak Charlotte-tal, és nem érintené rosszul őket, ha érte kellene menni.

De ismételten oda lyukadunk ki, hogy Charlotte soha az életben nem tudna a szüleim szemébe nézni, plusz borzasztóan megalázónak érezné Clayton tekintetében és az én tekintetemben is.

Így hát vettem egy nagy levegőt, és kiléptem a kollégiumi szobámból.

5

m

Öt év alatt sokat változtam. Legfőképpen megtanultam viselkedni és kezelni az érzelmeimet, valamint rájöttem arra is, hogy nem teljesen tanácsos, ha felrobbanok a dühtől egy-egy aprócska történés miatt. Rájöttem, hogy ha betartom az általam támasztott szabályokat, kordában tudom tartani magamat, és ha nem térek el a jól bevált szokásoktól, képes vagyok megőrizni azt a hőn áhított harmóniát, amit kamaszkoromban sosem tudtam kialakítani.

Ezért, mint ahogyan az kicsit sem meglepő, igenis kiakaszt, ha hajnali egykor fel kell szednem a legjobb barátomat egy másik városból, csak hogy ne ölesse meg magát.

Felcaplattam a fiúk emeletére, és meg sem lepődtem, hogy néhány szobában még bőven zajlott az élet az ajtók mögül jövő hangzavarból következtetve. Egy-két srác lézengett a folyosón, és ahogyan elhaladtak mellettem, bólintva vagy hangosan üdvözöltek. Claytont mindenki ismeri – így engem is. Nem igazán örülök annak a hírnévnek, ami övez a testvéremen keresztül, de már megtanultam elengedni.

Mikor a kereken háromszázas számú ajtó elé értem, halkan lenyomtam a kilincset – tudtam, hogy nem lesz zárva, mert Clayton lakótársa elhagyta a saját kulcsát, és elég sokáig dolgozik éjjelente, így mindig nyitva marad. Nem akartam felijeszteni a bátyámat, ezért szép halkan közelítettem meg a sötétben az ágyát, majd amikor odaértem, leguggoltam elé és noszogatni kezdtem a meztelen vállát.

– Clayton – suttogtam, de persze ő úgy aludt, mint egy rohadt mormota. Ha háború törne ki, arra sem kelne fel, de tényleg. – Clayton, halló! Kelj fel!

– Jesszus, mi van? – Nem bírta kinyitni a szemeit, de azért elkezdte azokat dörzsölni. – Mi a baj? Jól vagy?

– Én igen, de el kell mennünk Charlotte-ért.

Nem is értem, miért nem egyből azzal kezdtem, hogy a fülébe suttogom ennek a szerencsétlennek Charlotte nevét. Hiszen ahogy megtettem, úgy pillantott rám, mintha nem is aludt volna.

– Mi az, hogy…

– Jól van, de el kell érte mennünk.

Nem vesztegette az időt – bólintott egyet, felállt és másodpercek alatt az alsónadrágba bújtatott testére kapta a ruháit. Nagyokat pislogott a felsője kapucnija alatt, miközben magához vette az éjjeliszekrényére dobott slusszkulcsát.

Elmeséltem neki a történteket, mire kiértünk a tragacsához, és kellően be is pánikoltattam ahhoz, hogy az átlagosan negyvenperces utat húsz perc alatt tegye meg. Nem lenne meglepő, ha bezsebelt volna pár büntetést, amiért túllépte a gyorsasági limitet, de nem mertem neki szólni. A homlokán kitüremkedő ér hirdette aggodalmát és dühét – rajta kívül minden bizonnyal csak isten tudja, mi járhatott a fejében, de az is lehet, hogy még ő sem.

Csak annyit mondtam a bárról, hogy Charlotte a százegyes számot említette, de szerencsére Clayton pontosan tudta, miről beszélt: a Drink 101’ nevű helyről, ami Hinsdale másik oldalán helyezkedik el a mi gyerekkori otthonainkhoz mérten. Mikor leparkoltunk előtte, szinte egyből kiszúrtuk a dohányzásra kijelölt helyen Charlotte vöröslő tincseit három ismeretlen pali társaságában, akik fújták a füstöt.

Mikor Clayton kiugrott az autóból, szinte majdnem elestem, olyan gyorsan követtem. Nem csinálhat jelenetet – egyrészről azért nem, mert többen vannak, mint ő, másrészről azért, mert nincs kedvem felhívni ma este apát, hogy a fia a hinsdale-i őrsön tölti az éjszakát, merthogy lecsukták.

A hold fénye és az utcai lámpa világított csupán, mikor a fiúk és Charlotte elé értünk. Az utóbbi naivan mosolygott egy széken ülve, amíg a három srác szinte majdhogynem teljesen eltakarta tőlünk – de csak majdnem. Akkor pedig már teljes rálátás akadt a barátnőmre, amikor Clayton megfogta az egyik ismeretlennek a vállát és egész egyszerűen hátrébb húzta.

– Clayton, mi a…

– Mindenki mehet innen – szakította félbe Charlotte ledöbbent hangját Clayton utasítása a fiúk felé. A másik kettő is felfigyelt rá, és szemüket kimeresztve figyelték őt.

– Ki vagy te?

– Ne akard megtudni, haver – motyogta Clayton, aztán Charlotte-ra nézett. – Gyerünk, elég a szórakozásból.

– Azért, mert te azt mondtad? – szólalt meg Charlotte.

Ó, remek! Szóval éppen makacs-részeg.

– Charlotte, gyere – mondtam, mielőtt újra megszólalhatott volna a nagyon dühös Clayton.

Mindhárom srácnál magasabb volt – rájuk vert jó pár centivel és a pulcsija alatt ékeskedő izomzattal, de az ismeretlenek nem voltak annyira józanok, hogy ezt felmérjék. Ha felmérték volna, minden bizonnyal már itt sem lennének; én legalábbis a helyükben már eliszkoltam volna.

Nem Clayton mérete miatt – nem. Az arca miatt. Pontosan olyan volt ugyanis, mint akit pár másodperc választ el attól, hogy mindent felégessen Charlotte körül.

– Ahogy hallom, a hölgy nem igazán örül, hogy lát – jegyezte meg az a srác, aki az előbb is kérdezett. Egy bőrkabát volt rajta, meg egy olyan vicsor, ami azt hirdeti, hogy semmi jó terve nincs a széken ülő lánnyal. – Ne rontsd el az esténket!

Ó, istenem, ezt nem kellett volna!

Clayton teljes testével a bőrkabátos felé fordult – mindkettőjüknek ráláttam oldalról az arcára, és ahogyan a bőrkabátos a testvérem szemébe nézett, azzal párhuzamban konyult le a vigyora. Úgy éreztem, a hőmérséklet is lecsökkent pár fokkal a fagyos pillantásokra. Egy picit közelebb léptem, hogy vissza tudjam fogni, ha esetleg szükséges, és közben körülnéztem a kietlen területen. Egy lélek sem járt már erre, de az előttünk lévő bárból még szólt a zene moraja.

– Charlotte – szóltam rá a barátnőmre még egyszer, mielőtt Claytonnak teljesen elgurul a gyógyszere.

Minden bizonnyal ezt végre Charlotte is észlelte, de az is lehet, hogy a hangom hatott túl vészjóslónak – mindenesetre a lány kérdés nélkül felállt, és megindult felém. A bőrkabátos két barátjának tekintete újra megtalálta őt, mire a bátyám csak épphogy elfordította feléjük a fejét.

– Rá se nézzetek – mondta, ami a fiúkat nyelésre kényszerítette. Mintha csak akkor tűnt volna fel nekik, hogy én is itt vagyok, értetlenül rám pillantottak. – Rá sem.

A szakítás óta Clayton… mérgesebb lett. Ezt én is, és a környezetünkben lévők is tapasztalták, de azt hiszem, most láttam meg igazán a változást. Megértettem, hogy miért jár le azóta az egyetem edzőtermébe: egyszerűen csak annyira dühös. Hiszen meg sem kellett újra szólalnia – elég volt az, ahogy nézett a srácokra. Végül elejtettek pár szót, hogy „nem ér ennyit ez az egész” és hasonlók, aztán leléptek, és hátra sem néztek felénk. Még lehetett látni távolodó alakjukat, mikor Charlotte mellém botorkált.

Igen, azt hiszem a botorkálás a legjobb jelző arra, amit művelt. Nem tudott ugyanis egyenesen járni a szervezetében csörgedező italmennyiségtől – azt is megkockáztatom, hogy egy apróbb szellő is félrelökné. Szerencsére a november eddig még csak hideg levegőt hozott, szelet nem igazán. Ahogy nekem dőlt, megéreztem az alkohol orrfacsaró szagát, ami áradt belőle – vörös tincsei beszívták az ismeretlen srácoktól minden bizonnyal egész este érkező cigarettafüstöt, azzal és reménytelenséggel keveredett a bor esszenciája.

Clayton le sem vette addig a szemét a fiúkról, amíg azok be nem fordultak az utcasarkon, de amikor az megtörtént, és ránk nézett, egyből megtalálta exbarátnője pillantásait. Düh – ez áradt a szeméből, ami aztán átalakult bűntudatba itatott szomorúsággal.

Tudom, mire gondolt – nekem is pontosan ugyanaz járt a fejemben.

Sosem kellett még Charlotte-ot felvenni részegen. A gimis éveink alatt szeretett bulizni Mikeilával, és az egyetem alatt is boldogan űzte ezt a tevékenységet, mikor az ideje engedte, de sosem volt még ilyen. Sosem álltunk még éjjelek éjjelén egy lepukkant bár előtt, hogy biztonságban hazajuttassuk.

– Charlotte… – szólalt meg gyengéden a bátyám, de aztán úgy maradt csendben, mintha félbeszakították volna. Nem szakította félbe viszont senki; nem szólt neki a mellettem egyensúlyozó barátnőm, csupán felszegte egy csöppet az állát, úgy állta Clayton pillantásait. Nyelésre kényszerült az utóbbi, hogy folytatni tudja. – Szálljunk be a kocsiba, rendben? Hadd vigyelek haza.

– Hazajutok egyedül, köszönöm – mondta Charlotte.

Sikítani akartam. Sajnos én nem vagyok Clayton – én nem olvadok fel abban a pillanatban, ahogy ránézek Charlotte-ra. Én irdatlanul dühös vagyok rá, amiért ilyen helyzetbe hozta magát és ezáltal minket is a hét közepén, hajnali kettőkor. Dühös vagyok rá, amiért felelőtlenül viselkedik, és attól, mert nem engedtem meghalni és gondolkodás nélkül érte jöttem, még rohadtul nem gondolom ezt az egészet helyénvalónak.

– Charlotte, esküszöm neked, hogy berángatlak ebbe a hülye kocsiba, ha nem ülsz be egyedül! – szóltam egy kicsit erélyesebben, de mintha itt sem lennék, Charlotte egy pillantásra sem méltatott.

Rájöttem, hogy ez nem az én harcom – ez Clayton és Charlotte harca. A gond ezzel csak az, hogy amennyire akaratos és határozott Clayton Williams, pont annyira veszíti el ezeket
a remek tulajdonságait, ha az ellenfele történetesen Charlotte Blanchard.

– Holnap mindannyiunknak dolga van. Induljunk vissza Chicagóba, kérlek! – próbálkozott újra a fiú, de Charlotte megmakacsolta magát.

Dühösen fújtattam, és inkább hátrébb léptem. A tragacsnak dőlve számoltam el ötig, csak hogy ne törjön utat magának a hisztim és a dühöm.

Holnap reggel megfojtom ezt a lányt.

– Nem megyek veled sehova, Clayton.

– Legalább hadd vigyelek haza a szüleidhez, ha nem akarsz Chicagóig jönni velem!

– Nem. Megyek. Veled. Sehova.

– Charlotte, hadd vigyelek már valami meleg helyre, az isten szerelmére! – emelte fel egy picit a hangját, ami mutatta a frusztrációját. Megdörzsöltem a szememet, mert tisztában voltam azzal, hogy ennél többet nem várhatok tőle. Mindenki ellen győzne, de Charlotte az egyetlen, akivel nem tud sokáig makacskodni. – Hát megfázol! Legalább vedd ezt fel!

Clayton levette magáról a fehér kapucnis felsőjét, magát csupán egy vékony pólóban hagyva. Megcsóváltam a fejem, mikor tetovált karját exbarátnője felé nyújtotta, kezében a ruhadarabbal. Charlotte csak hátrébb lépett, hogy még véletlenül se érintkezzen a fiúval.

– Charlotte, ha nem…

– Nem akarok veled egy helyen lenni, Clayton! – vágott a szavamba Charlotte. – Nem akarom a pulcsidat! Nem akarok a kocsidban ülni! Istenem, nem akarok rád nézni sem, érted? Nem akarom, hogy értem gyere az éjszaka közepén és játszd a nagy hőst! Azt akarom, hogy tűnj el az életemből!

A földet bámultam Charlotte szavaira, mégpedig azért, mert nem mertem ránézni egyikőjükre sem – hiszen tudtam, hogy mit látnék.

Fájdalmat. Szomorúságot. Könnyeket.

Charlotte természetéből adódóan egy kedves ember, és sosem akadna ki ennyire Claytonra – akkor sem, ha alapvetően megérdemli. Még egyszer sem vágta ezeket a kijelentéseket a bátyám fejéhez, ezért tudom, hogy szíven ütötte az utóbbit az igazság.

Az este csendjét hosszú másodpercekig csak a bárból nyöszörgő zene zavarta meg. Kezdtem fázni, Clayton pizsamának használt pólója és egy rövidnadrág nem igazán védett a hűvös időtől, de nem panaszkodhattam, mert Charlotte-on is csak egy rövid, combjánál felvágott szoknya volt egy ujjatlan ezüstszínű felsővel. Ezen a ponton már nem érdekelt, hogy hol hajtom álomra a fejem, de szükségem volt egy ágyra és egy takaróra.

– Charlotte…

– Clayton – állítottam le a bátyámat, mire mindkettő felém fordult. Charlotte elvesztette a fordulattól az egyensúlyát, és lépett párat hátrébb, hogy visszanyerje azt. – Nem fog beülni melléd. Menj vissza Chicagóba, én pedig hazaviszem.

– Esélytelen – válaszolt gondolkozás nélkül Clayton, és értetlen kifejezésbe torzult az arca. – Te komolyan azt hiszed, hogy az éjszaka közepén hagylak titeket lófrálni?

– Clayton…

– Biztosan remek ötlet két huszonéves lánynak egyedül szelni a kibaszott utcákat. Charlotte, utálhatsz továbbra is holnap, de ma este…

– Clayton…

– Ma este beülsz a kocsiba, és hagyod, hogy biztonságos helyre cipeljem a seggedet. Hány évesek vagyunk, tizenöt?

– Clayton, a picsába is! – Felemeltem a hangomat, és nem is kicsit. A düh, amit eddig próbáltam lecsitítani magamban, egyszerre tört ki, és ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy mindkettő felém forduljon. – Hajnali két óra van, a francba! Holnap reggel tízkor nekem Chicagóban kell lenni az órámon! Charlotte, neked kilenckor kezdődik a suli, ha jól emlékszem. És itt állunk Hinsdale szélén úgy, hogy hat óra múlva kelnünk kell, bassza meg! Nem akarsz beülni a kocsiba? Rendben van, basszus, akkor nem ülünk be. Akkor lesétálunk a szüleid házához, és elmegyünk aludni. Nem érdekel, hova megyünk, nem érdekel, kinél alszunk, de valakinél alszunk. Nem hagylak egyedül ilyen állapotban, és ha nem viseled el a bátyám jelenlétét, akkor hallgatnod kell rám, világos?

– Nem, nekem nem tetszik ez a terv – rázta meg a fejét azonnal Clayton.

– Nekem sem tetszik az, hogy éjnek évadján a ti drámátokat kell hallgatnom úgy, hogy egyikőtök a lábán sem tud állni – vágtam vissza. – Már vagy százszor végigjártuk Hinsdale-t az évek során, nem kell aggódnod. Ígérem, hogy amikor hazaérünk, jelzek neked, rendben? Ha nyugodtabban érzed magad úgy, akkor menj haza anyáékhoz, és ha bármi baj történne, egyből szólok neked és értünk tudsz jönni.

Clayton húzta a száját, de tudta, hogy nincs ennél jobb megoldás, ezért hallgatott rám. Átadta nekem a pulcsiját, hogy vegye fel valamelyikünk, aztán beült a kocsijába, és rányomott a padlógázra. Charlotte nem volt hajlandó magára venni a kapott pulcsit, én pedig túl fáradt és ideges voltam, hogy veszekedni kezdjek vele, ezért nemes egyszerűséggel magamra kaptam, és elindultam, vele az oldalamon. Hinsdale nem egy nagy város, ezért alig öt perc alatt beértünk a lakóházak részére, de az ellentétes oldalon laktunk mindketten. Legalább egy félórás sétával kell számolnunk.

Ó, istenem, le fogom verni ezt Charlotte-on, az egyszer biztos!

– Ne anyáékhoz menjünk, kérlek – szólalt meg a lány halkan, mire megálltam, és fújtatva ránéztem. Az alkohol biztosan kellően leért benne, mert alig bírta nyitva tartani a szemeit, és úgy lesápadt, hogy egyenesen kiütött az éjszaka feketeségében. – Nem akarom, hogy így lássanak. Így is csalódtak bennem.

Fáradt mosolyt engedtem meg a barátnőm felé. Még mindig dühös voltam rá, de a dühöm egy része elszállt, ahogyan elesett arcát néztem. Tudtam, hogy nem önmaga az utóbbi időben, és biztosan nagyon nehéz lehet neki, hogy gyakorlatilag élete terve romba dőlt. Hiszen a bátyám előtt ott pihent a tisztasági gyűrű az ujján – a nagy őre várt, és mikor összejött Claytonnal, azt hitte, hogy meg is találta. Hogy feleségül megy majd ahhoz, akinek minden értelemben odaadta magát. Hogy élete szerelméért áldozta fel az elveit.

– Miért csalódtak benned?

– Mert ők mindig mondták, hogy rosszul választottam. Már akkor megváltozott a kapcsolatom velük, amikor összejöttem Claytonnal. Az utóbbi egy-két évre megbékéltek azzal, hogy vele maradok, és végül is annyira nem döntöttem romba a család hagyományát, de így megtettem. Úgy, mint Margaret anno, de neki hamarabb megbocsátottak, mert megtalálta Tonyt, akit persze imádnak.

Megsajnáltam a barátnőmet, és rájöttem, hogy ez most nem a ledorgálás ideje. Holnap majd elmondhatok neki mindent, amit gondolok, és leordibálhatom a fejét, de nem ennek van most helye. Most már itt vagyunk, és az évek során elsajátítottam, hogy mindig a jelen problémáira kell megoldást találni. A jelen problémája pedig az, hogy Hinsdale közepén állunk.

– Oké, nem megyünk a szüleidhez – kezdtem, Charlotte pedig kifújta a bent tartott levegőt a tüdejéből, ahogy megkönnyebbült. – Felajánlanám most, hogy menjünk az én szüleimhez, de mivel ott van Clayton, gondolom oda sem akarsz menni – gondolkoztam hangosan, amire egy bólintást kaptam válaszul. – Jó. Megyünk Mikeilához. Biztosan le fogja tépni a fejünket, amiért felébresztjük, de majd holnap kiengeszteljük.

Szerencsére ez tetszett Charlotte-nak, ezért célirányosan megindultunk a Stridge-ház felé. Iszonyatosan lassan haladtunk, és éreztem, hogy már félúton belilult a szám, de nem tudtam gyorsítani a tempón. Charlotte egyre fáradtabbnak érezte magát, dolgozott benne az alkohol, és többször meg kellett állnunk, annyira szédült. Egy ponton, a panelházak részén le kellett ülnünk egy padra pihenni, mert konkrétan képtelen volt sétálni.

– Három percet ülhetünk itt – mondtam, ahogy hátradőltem, és lecsuktam a szemem. – Clayton tuti ki van már borulva, hogy nem jeleztem neki vissza, és szerintem úgy körülbelül húsz perc választja el attól, hogy felégesse Hinsdale-t.

Charlotte felhúzta meztelen lábait, és átkarolta a térdét, úgy ült mellettem. Körülnéztem az ismerős területen – jártam már itt is, és meg tudtam állapítani, hogy nagyjából tizenöt percre vagyunk Mikeilától.

– Szerinted még mindig szeret engem?

Persze, oké. Beszéljünk most a fuccsba ment kapcsolatokról. Remek ötlet.

– Valószínűleg kérdés nélkül meghalna érted, Charlotte. Elég nyilvánvaló.

– De akkor miért kellett azt csinálnia?

Nem kérdeztem meg, hogy mit jelent az „azt”, hiszen pontosan tudtam, hogy az ominózus csókra gondol, ami Clayton és egy ismeretlen vörös hajú lány között csattant el azon a végzetes estén.

Nem akartam erről beszélni, mert félek, hogy akármit mondok, véletlenül oldalt fogok, amit nem akarok. Vagyis, egyértelműen Charlotte mellett állok abban a tekintetben, hogy Clayton hibázott, de nem akarom a busz alá dobni, és még véletlenül sem szeretném sózni őt vagy bármi. Mellesleg tényleg szereti Charlotte-ot.

– Nem akarom védeni, vagy ilyenek, de a hibája nem azt jelenti, hogy az érzelmei megszűntek létezni. Elrontotta, és megérdemli, hogy szenvedjen. Ettől függetlenül ugyanúgy beléd van bolondulva, mint az elmúlt öt évben.

Lekonyult Charlotte szája, és megtelt könnyekkel a szeme. Annyira sajnáltam őt, hogy még csak nyugtató szavak sem jöttek a számra. Itt nemcsak a megcsalásról volt szó, és nemcsak a szakításról – egyszerűen… el volt veszve. Kidobta az elveit a kukába valaki miatt, és most az a valaki nincs mellette. Ha úgy tetszik, két szék közé esett.

– Sajnálom, hogy problémát okoztam neked ma éjjel, Nancy – mondta halkan, aztán megtörölte a szemeit. Könnyek úsztak az arcára, én pedig mosolyogva töröltem le a bőrét, hogy ne fázzon jobban. – Összeszedem magam, ígérem.

– Foglalkozzunk ezzel reggel, rendben? Most induljunk Mikeilához!

– Nem hiszem, hogy tovább tudok menni – nyögte Charlotte, aztán ledőlt az ölembe.

Igen, nos a düh, ami lecsökkent bennem, most kétszeresen jött vissza.

– Muszáj.

– Nem, nem érted. Egy lépést sem tudok tovább tenni.

– Charlotte, ide fogunk fagyni reggelig. Nem aludhatunk kint.

– Nem tudod felhívni Mikeilát, hogy jöjjön értünk?

Fel tudnám, csak ugyebár Mikeila másfél órával ezelőtt sem vette fel a telefont.

– Szerintem le van némítva a telefonja. De… biztos nem egyeznél bele abba, hogy Clayton értünk jöjjön? Elvihetne Mikeilához.

Csend.

Egy másodpercre azt hittem, hogy ez a szerencsétlen lány elaludt, én meg elgondolkoztam azon, hogy lelököm a combomról, de aztán megszólalt.

– Nagyon dühös lesz rám, hogy elküldtem, aztán pedig visszahívtam.

– Örülni fog neki, hogy gondoskodhat rólad.

– De nem akarom, hogy gondoskodjon rólam.

– Akkor fogd fel úgy, hogy rólam gondoskodik. A húga vagyok, kötelessége cipelni a seggemet mindenhová – ajánlottam fel egy másik megközelítést, amin szerencsére elgondolkozott Charlotte is.

Na, tessék.

– Oké – motyogta a barátnőm, nekem pedig csak ennyi kellett, máris nyúltam a zsebembe.

Illetve, nyúltam volna.

A zsebem, mint rájöttem, nem a sajátom volt; hiszen Clayton pulcsija védett a hidegtől. Alatta csak a pizsamapólóm volt – ami szintén a testvéremhez tartozott – és a pizsamanadrágom.

Nincs zsebem.

Ha magammal is hoztam a telefonomat, Clayton kocsijában maradt.

– Ó, hogy az a… nincs nálam a telefonom.

– Várj, itt van az enyém. Ja, le van mer…

– Le van merülve – motyogtam magam elé. Nem, ezt nem vagyok hajlandó elhinni. Ilyen nem történhet meg. – Charlotte, erőltesd meg magad, mert sétálnunk kell.

– Adj öt percet.

Újra elszámoltam magamban ötig.

Nem veszíthetem el a fejem – hiszen én vagyok az egyetlen, aki józan. Nem érek el semmit vele, ha eltelít a düh és veszekedni kezdek. Adok öt percet Charlotte-nak, és elindulunk.

Úgy döntöttem, hogy a hidegvérem megőrzése érdekében nem szólalok meg, ezért némaságba burkolództam és összeszorítottam a számat. Nem történne ez, ha Charlotte beült volna abba a hülye tragacsba, és hagyta volna Claytonnak, hogy visszamenjen velünk Chicagóba. Mostanra már ágyban lennénk.

A holdat néztem és holdistenhez imádkoztam, hogy ne hagyjon ma este meghalni minket. Annyira fáztam, hogy már remegtem – a fogam össze-összekoccant. Charlotte nem remegett, de csak azért nem, mert minden bizonnyal fűtötte az alkohol. Rajta még egy pulcsi sem volt, és biztos voltam benne, hogy ahogyan én, ugyanúgy ő is prüszkölni fog holnap.

Igaza volt Claytonnak. Hülyeség volt elküldeni őt. Talán még mindig ott állnánk a bár előtt, és veszekedne Charlotte-tal, de az is lehet, hogy a vállára kapta volna és belökte volna a hátsó ülésre. Az biztos, hogy mellette nem fagytunk volna halálra.

A mellettünk lévő panelház lámpája felkapcsolódott, és átsütött a fény az üvegajtón keresztül. Egy jó méterre ülhettünk tőle – csak reménykedni mertem, hogy nem veszi rossz néven a folyosón lépkedő lakó, hogy itt ülünk. Már csak az kellene, hogy feljelentsen minket birtokháborításért vagy hasonló.

Istenem, mi van, ha mi keltettük fel?

Ó, a francba!

Nyílt az ajtó, de nem számítottam a látványra, ami fogadott.

Egy szürke melegítőalsót viselt és egy fekete pólót, ami ráfeszült széles vállára. Telt ajkai közül egy szál meggyújtatlan cigaretta lógott, és amikor megláttam az arcát, belém csapott a felismerés hidegrázós szele.

Persze hogy jártam már itt – nem is egyszer. Sőt, reguláris látógatójaként ismert a panelház maga is, amikor végzős koromban Christopher Burns lakásán töltöttem azokat a forró órákat a férfi ölelésébe zárva.

Nem nézett fel. Meggyújtotta a cigarettát, és a panel falának dőlt. Csukott szemmel fújta ki az első füstöt, csak azután emelte rám égszínkék pillantásait. Nem tudom pontosan, melyikünk arcából futott ki hamarabb a vér, de sápadt színe párhuzamot vont minden bizonnyal az enyémmel.

Nem létezett abban a percben november – nem, helyette forró nyár ölelt körül, nyár és meleg, ami kényelmetlenül fűteni kezdett.

– Nancy? – szólított meg, én pedig nyeltem egyet ledöbbent hangjára.

Öt napon belül kétszer is? Mit akar jelezni az univerzum?

Istenem, mi van, ha azt hiszi, hogy direkt ülök a lakása előtt? Mi van, ha azt hiszi, hogy elindított bennem valamit a pénteki találkozó, és most betegesen nyomozok utána, és minden éjszaka figyelem őt vagy ilyesmi?

Lágy borosta keretezte az arcát, de az sem tudta eltakarni azt a hatalmas meghökkenést, amit a látványom eredményezett. Megfeszültek az izmai a pólója alatt, egyértelműen kényelmetlenség töltötte el, amiért még csak hibáztatni sem tudom. Szerencsétlen ember lejön cigizni éjszaka a saját lakása elé, és itt ülök!

– N-ne haragudj – kezdtem, aztán nyeltem egyet, hogy ne akadjon össze a nyelvem. – Teljesen kiment a fejemből, hogy ebben a panelban laksz. Már… már megyünk is.

Megráztam Charlotte vállát. Már szuszogott az ölemben, és kényelmetlenül nyögdécselni kezdett, mikor felébresztettem. Christopher megtett felénk két apró lépést, és csak akkor tűnt fel neki, hogy nem vagyok egyedül.

– Mit keresel Hinsdale-ben?

– Én is ezt kérdezem magamtól – motyogtam kicsit sem boldogan. Komolyan, Charlotte-ot a puszta kezemmel fogom holnap megfojtani. Ez az ő hibája. – Hogyhogy fent vagy még?

– Én is kérdezhetném ezt tőled – vágott vissza a férfi, amire csak bambán bólintani tudtam. Még erősebben ráztam Charlotte-ot, és valami „adj már még öt percet, basszus”-szerűt morgott. Christopher körülnézett, aztán újra visszatért hozzám. – Egyedül vagytok itt kint?

– Éppen sétálunk Mikeila felé. Vagyis, most értelemszerűen nem sétálunk. Csak leültünk egy kicsit megpihenni itt, ezen a padon. Mármint, nem specifikusan ezen a padon terveztünk megpihenni. Szóval, nem az volt a cél, hogy a lakásod előtt üljek le. Én igazából nem is akartam leülni, csak Charlotte elég részeg, és nem bírt továbbmenni. A város széléről jövünk. Van ott egy bár, és próbálunk onnan hazajutni. Vagyis nem hazajutni, hanem ugye Mikeilához. De Mikeila háza és az én házam pár utcányira van egymástól. Charlotte szülei kicsit messzebb laknak, de nem is fontos, mert ugye nem Charlotte szüleihez akarunk menni, hanem Mikeilához. Csak ugye meg… tehát megpihentünk ezen a padon.

Nyeltem egyet, és ezzel csitítottam el magam. Rávágtam a fejemre gondolatban, amiért hagytam, hogy zavaromban megeredjen a nyelvem – el akartam süllyedni szégyenemben, de álltam Christopher pillantásait. Megint úgy éreztem magam, mintha ismételten tizennyolc éves lennék, aki nem tudja, mikor kell befogni, és aki minden alkalmat akaratlanul is kihasznál, amikor kínosan viselkedhet.

Christopher alig észrevehetően tett felénk még egy lépést, így már szinte mellettünk állt. Fel kellett néznem rá, hogy lássam az arcát, és amikor megtettem, ismét nyelnem kellett.

– Adok egy fuvart – ennyit mondott.

Nem megkérdezte, hogy kell-e egy fuvar. Nem felajánlotta, hogy szívesen eldob minket Mikeilához. Kijelentette.

A közeli hangra Charlotte is mocorogni kezdett, és biztosan őt is arcon csapta a felismerés, mert felnyomta magát ülő helyzetbe, és egyenesen Christopherre nézett. Neki nem belilultak az ajkai a hidegtől, hanem még jobban bepirosodtak – kontrasztot vont fehér bőrével, de párhuzamot vörös tincseivel. Úgy nézett ki, mint egy porcelánbaba, ahogyan kimeresztett szemekkel vizslatta a volt tanárát.

– Bassza meg – szinte suttogott, olyan halkan szólalt meg.

Nem tudott többet mondani, épphogy csak előrehajolni volt ideje, mielőtt elhányta volna magát.

Christopher hátrébb csusszant, hogy ne a lábát érje Charlotte gyomortartalma. Felírtam ezt az eseményt is a Miért kell holnap pofán vágnom Charlotte-ot címet viselő listámra, aztán az ujjaim közé fogtam a barátnőm haját, amíg ő öklendezett.

Bocsánatért esedezve néztem fel Christopherre, aki csak a fejét csóválta minden bizonnyal azért, mert megbánta, hogy lejött dohányozni. Az ajkaihoz emelte a cigarettáját, én meg inkább elfordultam, mielőtt az idegességtől én is okádni kezdek.

Komolyan mondom, minden pénteken kezdődött. Nyugodt és harmonikus életet éltem, de nekem nyilvánvalóan találkozni kellett vele abban a hülye galériában. Egész hétvégén szorongtam miatta, és most hirtelen itt vagyok hajnali háromkor a panelháza előtt. Oké, ebben inkább Charlotte a ludas, de akkor is. Talán az univerzum megérezte, hogy ismét belecsöppent egy köszönés erejéig az életembe, és úgy döntött, hogy vicces lenne, ha ma éjjel is bedobná vendégszereplőként.

– Lehozom a kocsikulcsom – motyogta Christopher, aztán hátat fordított nekünk.

Miközben visszasétált a panelhoz, kidobta a cigarettáját a közeli kukába, majd eltűnt a bejárati ajtó mögött.

Charlotte minden bizonnyal még a tegnapi reggelijét is kiadta magáról, mire végre kiegyenesedett. Clayton pulcsijában találtam egy használatlan zsebkendőt, amit a rendelkezésére tudtam bocsátani, és miközben egy igen fájdalmas grimasszal megtörölgette magát, megfogtam a vállát és magam felé fordítottam. Úgy éreztem magam, mint egy őrült, de ez könnyen meglehet, hogy azért van így, mert az elmúlt két órában egész egyszerűen megőrültem.

– Ide figyelj! Holnap leveszem a fejedet ezért a galibáért, de most egy kurva dologra fogsz koncentrálni! Kitalálod, mi az?

– Gondolom az, hogy ne hányjak be a kocsijába.

– Ne hányj be a kocsijába!

Mélyet sóhajtott Charlotte, aztán határozottan bólintott.

– Oké. Nem fogok behányni a kocsijába.

6

m

Mentaillat terjengett a metálszürke autóban, amikor beültem Christopher mellé.

Charlotte-ot a hátsó ülésre gyömöszöltem, de egy részem már bánja, hogy nem huppantam be mellé – talán jobb lett volna, mert akkor nem kellett volna éreznem Christopher testének energiáit, ahogyan összecsapnak az enyéimmel.

Szinte épphogy elindultunk, és már hallottam is a csendben a barátnőm szuszogását. Eszembe jutott az a bizonyos alkalom, amikor hasonló felállásban ültem itt annyi különbséggel, hogy én magam is részeg voltam, és Charlotte helyett Jasper horkolt mögöttem. Lip házibulijából vett fel akkor a férfi, miután ráírtam, hogy jöjjön értem. A kapcsolatunkról szóló pletykák a tetőfokára hágtak az iskolatársaim között addigra. Mikeilával akkor vesztem össze, amiért eltitkoltam előle mindent, Christopher akkor szakított velem, és Clayton akkor került kórházba. Még ennyi év után is azt a napot tartom életem legrosszabb napjának.

– Fázol? – jött a kérdés Christophertől.

Fáztam, de nem amiatt rázott ki a hideg. Az emlékek megrohamoztak, és a testemben felhalmozódott pánik az ujjamon keresztül jött ki, ahogyan azok járni kezdtek a kocsiajtó karján.

– Egy kicsit.

Christopher a fűtéshez nyúlt, és maximumra tekerte azt.
A meleg felkúszott a lábaimon, és felolvasztotta átfagyott csontjaimat.

Helytelennek éreztem azt, hogy ebben az autóban ülök. Rafaelre gondoltam, a bűntudat megrágott és utána ráérősen kiköpött még úgy is, hogy nem csináltam semmi megkérdőjelezhetőt. Ennek az egésznek nem kéne megtörténnie.
A kollégiumi szobámban kéne aludnom, és még véletlenül sem Christopher Burns mellett ülnöm.

– Sajnálom – szólaltam meg újra, mert nyilván képtelen vagyok befogni a számat.