Juhász Bálint

Időcsavar

A kapu 2.

© Juhász Bálint 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-635-0

A borítót készítette és a kötetet illusztrálta: Papp Norbert

Lektorálta: Szabó Borka

A térképet készítette: Juhász Gabriella

Orszon versét írta: Tatai Igor

A Nehéz időkben vers, Carmen Vicente nyomán készült.

Köszönet a támogatásért: Juhász Hedda és Zala, Takač Ella és Vito, Heinbach Dorián, Tatai Csongor, Juhász Anna, Tatai Igor, Heinbach Dárius, Andreja Hartl, Molnár Mónika

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 09.

1. fejezet

A várva várt esemény

A rét szélén levő öreg fa előtt, nagyobbacska bámészkodó tömeg gyűlt össze. A két manó már távolról látta a hatalmas kifeszített pergamenlapokat a vastag kérges törzsön. A plakátokon takaros írott szövegek hirdették az eljövendő fontos eseményeket.

A hírfa, ahogy mindenki nevezte, máskülönben egy jókora öreg fűzfa volt. Minden olyan fontos programot, amit valaki érdemesnek talált szóvá tenni, kifüggesztették a nagy fűz köré.

A pergamenplakátok gyakorlatilag kézzel írt és festett harsonák voltak, de inkább nevezhetnénk őket művészeti alkotásnak, mint információs eszközöknek. Az egészen nagy méretűek hivatalosabb közleményeket tolmácsoltak, ezeket a tanács vagy különböző klubok biggyesztették ki. Ilyen volt például a középen terebélyesedő nagy plakáttól közvetlenül jobbra elhelyezkedő, picit kisebb közlemény is, a SEMÉRCS klub felhívása. Ami szerint a klub elnöke, a tiszteletre méltó Nortág Erneszt úr kihirdeti a tagoknak az azonmód és minél előbbi találkozást.

Csak emlékeztetőül jegyzem meg, hogy a SEMÉRCS egy nagyon közkedvelt kategória volt a Varázsjátékok elnevezésnek örvendő pixin sportban. A rövidítés szabadfordításban annyit takar: Semmi Értelme Sincsen.

A versenyszámban csak olyan varázslatok vehettek részt, amelyeknek semmi, de ismétlem: semmi haszna nem volt, kivéve persze az önfeledt szórakozást és mókázást.

A plakáton nem szerepelt túl sok szöveg, annál inkább volt szépen kicicomázva. A tetejét a becses klub címere díszítette, melyet az egyesület szlogenje ölelt körbe, és ami a következőképen hangzott:

„Adjunk értelmet annak, hogy semmi értelme sincsen.”

Zorgó figyelmét – annak ellenére, hogy lelkes tagja volt az előbb bemutatott egyletnek – mégsem ez a hirdetmény kötötte le, hanem a hírfa központi részén elhelyezkedő legnagyobb és legdíszesebb plakát. Ez nagy betűkkel közölte a legizgalmasabb eseményt, amit valamennyi pixin nagy lelkesedéssel várt és amire hét falu apraja-nagyja is lázasan készült.

A NAGY TALÁLKOZÓ – állt a hirdetményen gyöngybetűkkel fölül.

A címet a következő szöveg kísérte alul.

Program:

1 nap. Varázsjátékok elődöntő. Este tábortűz

2 nap. Varázsjátékok döntő. Este táncos mulatság

3 nap. Szöszpiac – Este zengető

4 nap. Eredményhirdetés. Este A Nyári Napforduló Ünnepe

– Na végre, úgy látom, kirakták a hírfára az értesítést! – lépett közelebb Zorgó a terebélyes növényhez. – Alig hiszem el, végre nálunk rendezik a Nagy Találkozót. Már annyira türelmetlen vagyok, az idei különleges verseny lesz, egy igazi nagy dobásra készülök. Ne haragudj, Boncor, még neked sem mondhatom el, annyira titkos – ecsetelte izgatottan.

– Ahogy akarod, csak nehogy úgy járj, mint az előző években. Nem lenne mégis jobb, ha megosztanád velem? Talán tudok tanácsot is adni – fordult barátjához Boncor.

– Bízz bennem, minden a legnagyobb rendben lesz! Azt akarom, hogy neked is meglepetés legyen – somolygott sejtelmesen a tüskés.

– Rendben, legyen, ahogy akarod. Te nem adod ám fel egykönnyen, ez igen! – ismerte el barátjának a manó.

Tudom, most kicsit meg vagytok döbbenve a képen fellelhető krikszkrakszok láttán, de természetesen ennek is van egy kézenfekvő magyarázata. Ami szerint eddig még nem volt rá alkalmam, hogy meséljek nektek a pixin írás rejtelmes világáról, amit ők, csak így egyszerűen aqorimának neveznek. A manók az írást az információközlésen túl, igen fontos és kifinomult művészetnek is tartják.

Az ifjoncok már egészen kölyökkortól tanulják az o’rgan oktatás keretein belül az aqorimát, hisz ez része az általános tanulmányoknak és műveltségnek. A manó írásjelek az egyszerűbb hangalakok – értsd, betűk – mellett képileg fogalmakat is megjeleníthetnek.

Azt hiszem, már első ránézésre is megérdemel egy kis magyarázatot, hát még a másodikra! Hogy értsétek, miről is hadoválok nektek, inkább megpróbálom a képességeimhez mérten a lehető legegyszerűbben felvázolni ezt nektek.

Nekem úgy mesélték, hogy a legrégibb emlékeik is már egymás mellett tüntetik fel az írás fejlődésének összes fokozatát: a kép-szó-szótag-betűírás használatát. Ugyanakkor a pixinek írásmódja a formáját tekintve mégis megmaradt képírás jellegűnek, habár mindegyik egyszerű szimbólum, mint említettem, egy-egy betűt is jelöl, emellett akár fogalmat is jelenthet. A fogalmakat ezúttal én szíves-örömest kihagynám a magyarázatból, mert becsülettel bevallom, hogy egyelőre még én sem tudtam megérteni őket.

Na, akkor kezdjük az elején! A manók úgy tartják, hogy az anyagi világ szerkezete három elemből áll: földből, vízből és tűzből. Ezzel szemben az életerőt – vagy ahogy ők nevezik, a dor energiát – az ég (éter), a levegő és a víz hozza létre. A víz tehát, az ő hitvallásuk szerint közös elem az anyagi teremtés durvább, és nevezzük így, finomabb formáiban.

Ugyebár víz nélkül nincs élet, szokták gyakran hangoztatni.

A víz élettani jelentősége mellett a manók nagy horderőt tulajdonítanak a misztikus szerepének is.

Rengeteg tudományos, és hogy’ is fogalmaztak, kevésbé tudományos értekezés készült a vízről.

Egyesek szerint a víznek saját személyiséget tulajdonítottak, és amolyan élőlényként, istenségként tisztelték. Mások szerint csak akkor rendelkezett saját tudattal, ha nagyobb tömegben volt jelen, ilyenek a folyók, a tavak és a tengerek. Megint mások úgy gondolták, hogy nincs saját egyénisége, de képes emlékeket és érzéseket is tárolni. Egy szó, mint száz: a témáról igencsak eltérő véleménnyel voltak még a legnagyobb tiszteletnek örvendő szakértők is. Ezzel párhuzamosan, ezt a kérdést állandó érdeklődés kísérte, mert újabbnál újabb meglepő tanulmányok, feltáró disszertációk, regények és más irományok készültek róla. Egyes kiadványok igazi kasszasikert értek el, ilyen volt például a „Vizben az igazság!” címnek örvendő sikersztori, vagy akár említhetném a „Vizelési inger”-t is, amely bestsellerként majdnem egy cikluson át uralta a népszerűségi listákat. Ezzel szemben voltak hatalmas lebőgések is: az író ilyenkor vagy túlontúl óriási hatást akart gyakorolni az alkotással, vagy túl nagy falatnak, azaz inkább kortynak bizonyult neki a mű megírása. Hogy egy példával is éljek, megemlíteném a „Víz az Úr” címet viselő vallási monográfiát.

Bocsánat, kissé elkanyarodtam a témától. A fentiekből kitetszik, hogy a víz egyrészt különleges szerepet tölt be a pixinek életében; másrészről meg egyértelműsíthető, hogy felbecsülhetetlen élettani szerepe van; harmadsorban a természet rendjének, az örök visszatérés szimbólumának is tekintik az állandó körforgása miatt. Éppen ezért veszik alapul az aqorima oly nemes tudományában is. Hogy érthetően fogalmazzak, az írásjeleket a víz különböző létállapotaiból eredeztetik. Hogy átláthatóbb legyen a dolog, hozom is nektek a pixin ábécé képi megjelenítését.

2. fejezet

Az áramlásóra

Az üvegkupolát a pára teljesen elhomályosította, és a hajnali nap sugarai még nem voltak annyira erősek, hogy áthatoljanak rajta. A két jóbarát ásítozva huppant le a kényelmes fotelbe.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan el tudtatok jönni – üdvözölte Khaal sürgetően a még félig szunyókáló manókat.

– Mester, mi baj? Érzem a hangodon, hogy gondterhelt vagy. Tudunk valamiben segíteni? – kérdezte barátját Boncor aggódva.

– Nincs semmi kézzel fogható, de az az igazság, hogy rossz előérzetem van. Fura érzések kerítettek hatalmukba, és egyelőre nem értem, illetve nem tudom hova tenni őket. Éppenséggel akartam is tőletek kérdezni: történt veletek valami megmagyarázhatatlan mostanában? Esetleg tapasztaltatok furcsa jelenségeket?

– Én nem! – vágta rá Boncor.

– Szerintem velem sem történt semmi említésre méltó – tette hozzá Zorgó.

– Hm, akkor jó! Gondoltam, csak rákérdezek. Talán semmi az egész – válaszolta Khaal gyorsan, de a manók érezték, hogy ez inkább szól az ő megnyugtatásukra, mint valódi meggyőződésről.

– Khaal, ha már itt vagyunk – köszörülte meg torkát Boncor, izgatottan kezdve mondandóját –, akkor én is nagyon kíváncsi lennék valamire. Tudod, a kapcsolódás, ami tavaly történt. Szerinted meddig kell várnunk, amíg lesz előrelépés? Az első kontaktus megvolt, na de hogyan tovább?

– A kérdésed teljesen érthető és helyénvaló, az igazat megvallva, én sem tudom. Fura dolog az idő, egy olyan talány, amit még mi, trädok sem értünk teljesen. Az idő képes megnyúlni, elhajlani, beszűkülni, de akár megcsavarodni, és ki is fordulni önmagából. Az idő tulajdonságai, ha lehet így nevezni ezeket, elsősorban a szemlélő megélése függvényében változnak, ezért nagyon nehéz megállapítani magát az időt. Így én csak azt tudom mondani, amit a múltkor is: türelem, barátom! Akkor jön el a továbblépés ideje, amikor annak eljön az ideje. De másrészről tudvalévő, hogy az idő nem is létezik – magyarázta Khaal egyedi stílusában, majd nevetett egy jó nagyot.

– És mi van a sötét lényekkel, akik a nyílásokon keresztül érkeznek? – kapcsolódott be Zorgó is a beszélgetésbe.

– Hát igen, egészen addig számíthatunk hasonló átjárók megjelenésére, amíg a világok közötti egyensúly nem áll helyre. De ne izgulj! Most már tudjuk, hogy a sötét lények ránk nézve nem jelentenek veszélyt, szerencsére. Mivel kezdetleges, szinte állatias civilizációról van szó, inkább arra kell vigyáznunk, hogy ők ne sérüljenek meg a befogás közben. A lények nincsenek tudatában annak, ami történik velük, csak egyszerűen kíváncsiságból jönnek át a nyílásokon keresztül. Tiszteletben kell tartanunk őket, ők erről nem tehetnek.

Egyszerre határozott kopogás hallatszott, és Lilith bekukucskált az ajtón.

– Á, itt vagytok, titeket keresünk! Zavarunk esetleg? – csengett a manólány hangja vidáman.

– Dehogy! – hallatszott Khaal most már derűs hangja.

– Mi különben mind itt vagyunk! – rikkantotta az osztály, azzal se szó, se beszéd, becsörtettek a csillagvizsgálóba.

– Srácok, ti elfelejtettétek Kökörcsin mester háziját? – csevegett tovább a lány a két manóhoz fordulva.

– Jaj! A nemjóját! – válaszolták kétszólamú kórusban a jómadarak.

– Nyugi, még Kófi és én sem voltunk a könyvtárban, van még időnk – vonódott be Elia is magabiztosan.

Abban a pillanatban ifjoncok trappogtak fel zsibongva a lépcsőn. „Szervusz, sziasztok, csá, szeva” – köszöngettek egyre. Ekkor odalépett a barátokhoz egy egészen alacsony termetű, de feltűnően jólfésült fiatal manó, és nagyon illedelmesen elvégezte a pixinek hagyományos köszöntését. A társaság ezt tisztelettudóan viszonozta.

– Parancsolj! – mondta Lilith, átvéve a kezdeményező szerepét.

– Elnézést a zavarásért! Kökény Pancsulin vagyok. Khaal mesterrel válthatnék esetleg pár szót, ha ez most megfelelő a számára? Sajnálom, hogy meg kell zavarnom a bensőséges társalgást!

Az aprócska manó olyan határozottsággal és választékosan ejtette ki a szavakat, hogy a társaság rögtön elmosolyogta magát. A lányok azon nyomban elkezdték kántálni a „jaj, de aranyos!” „Cukorfalat!” „Úgy megdögönyözném!” típusú, csajos ömlengést. Szegény kis Pancsulin annyira meglepődött, hogy hirtelen nem is tudta, mi történt vele, kissé eltévedve nézett az egyik pixinlányról a másikra. Persze nem kellett várni sokáig Zorgóra sem, mert rögtön ő is rázendített:

– Milyen cuki! Gyere, hadd adjak egy puszikát!

A manó ezt már végképp nem tudta hova tenni, ezért elkerekedett szemekkel, ijedten bámult a tréfamesterre.

– Te ökör! – nézett rá mérgesen Elia, majd egész elegánsan, mintha ez egy részlet lenne valamilyen színdarabból, belerúgott a manó bokájába.

– Áu, ez fájt! – jajdult fel a csínytevő.

– És meg is érdemelted! – kapcsolódott be a pörölésbe Lilith is felemelt hangon.

– Ne is figyelj rá, egy tuskó! – illette további szép szavakkal Elia a tüskést, de közben a bajsza alatt ő is szelíden elmosolyodott.

– Semmi baj, kicsit megijedtem egy pillanatra, de Kökörcsin mester gyakran hangoztatja élményórán, hogy mindig a legfurcsább élményektől tudunk csak igazán gyarapodni. Ami azt illeti, szerintem ez pont egy ilyen fura megélés volt, mint amire a tanárnő gondolt – ecsetelte még mindig maga elé bámulva a fiatal manó, amire a többiek jóízűen felnevettek.

– Induljunk a könyvtárba, mert a végén még tényleg elkésünk az óráról! – sürgette Elia a társaságot. – Viszlát!

– Sziasztok! – köszönt el Khaal. – Tessék, Pancsulin, miben tudok a segítségedre lenni? – kérdezte még mindig mosolyogva a manót.

A könyvtár az o'rgan iskolaépületének legnagyobb terme volt, egyben a legalsó is. Csigalépcső vezetett fel a helyiséghez, amibe egy csapóajtón keresztül lehetett bejutni.

Ráadásul aznap pont átrendeződős nap volt! A pixin könyvtárról tudvalevő, hogy a polcokon elhelyezkedő könyvek első pillantásra nem valami rendszer szerint állnak, hanem csak úgy összevissza. Mégis valahogy mindig úgy alakul, hogy a manók megtalálják azt az olvasnivalót, amit éppen keresnek vagy, ami épp nekik lett szánva.

Előfordult olyan, amikor akár egy hónapig is ugyanúgy álltak a könyvek, de megesett az is, hogy már pár naponta újrarendeződtek.

Olyankor az olvasmányok ide-oda cikáztak a korong alakú terem egyik helyéről a másikra, így a nagy enciklopédiák és a vastag kötetek repdesve szállingóztak a mellettük elhaladó manók között. Azon a napon csak kevés diák tartózkodott a könyvtárban, és ez nagy szerencsének számított, hiszen nagy tömeg esetén fokozottan körültekintőnek kell lenni, mert aki nem vigyáz, azt könnyen fejbekólinthatja egy jól megtermett házi olvasmány. A könyvek nemigen foglalkoztak a pixinekkel, ha valami útjukat állta, akkor egyszerűen nekiütköztek, majd kissé megpördülve irányba terelték magukat és zavartalanul folytatták az útjukat.

Az ott tartózkodó manók között volt Elia, Zorgó, Kófic és Boncor is.

Kófic idegesen járt-kelt fel s alá, és már egy ideje türelmetlenül bámulta a roskadozó polcokat. Szeme ide-oda cikázott, amivel csak néha hagyott fel, egy határozott sóhajtás vagy egy csalódott „Na ez sem az!” kijelentés kíséretében.

A többiek már mind ott ültek a karosszékekben, és könyvvel a kezükben, mosolyogva szemlélték mackós barátjuk vicces mutatványát.

– Kökörcsin nem fog örülni, ha nem érünk oda az órájára! Kófi, mehetünk már? – türelmetlenkedett most már Elia is kissé.

– Nem, mert nem találtam meg azt, amelyik hívogat – válaszolta feszülten.

– Gyere… Kófic… gyere… ide, ide! – viccelődött Zorgó magas, kísérteties hangot mímelve.

– Kökörcsin mester nem is sejti, hogy milyen nagy fejtörést okoz ez nekem, hogy érti, hogy válasszuk ki azt, amelyik hívogat. Engem egyik sem hívogat, egy cseppet sem – hadarta Kófic lebiggyesztve ajkait.

– Na jól van, nem kell rögtön elszomorodni, segítünk neked! – tápászkodott fel Zorgó a fotelből. – Én ezt úgy szoktam csinálni, hogy egyszerűen odamegyek a polchoz, aztán leemelem az első könyvet, ami a kezem közé akad, és ezzel kész.

– És mi van akkor, ha nem tetszik, amit csak úgy véletlenül leveszel? – kérdezte Kófic.

– Hát az igazat megvallva, ezen nem tűnődtem el eddig, mert a kiválasztott mesékben és históriás történetekben is mindig volt valami, ami megfogott, sőt sokszor olyan érzésem volt, mintha egyenesen pont nekem szólna. Viszont azért azt nem hiszem, hogy csak a véletlenen múlna – gondolkodott el Zorgó.

– Érdekes, mondjuk, én nem egészen így választok! – kapcsolódott be Elia is a beszélgetésbe. – Körbejárok a könyvtárban, belekukkantok a könyvekbe, megszagolom és megtapogatom őket. Pár kötet után egyszerűen érzem, hogy valamiért odavonz, és leveszem a polcról. Sokszor visszamegyek az elsőhöz, de olyan is megtörténik, amikor a második vagy a harmadik mellett döntök, mindegy, valahogy mindig megtalálom az igazit.

– Igen, de én nem tudom eldönteni, melyik az igazi. Ez szerintem már a tizedik, amibe belelapozok.

Abban a pillanatban ajkán forrott a szó, mert a tarkójának ütközött egy arra haladó hét kötetből álló mű első könyve. Majd utána szépen, sorjában a sorozat többi darabja is sürgősen csatlakozott a manó kobakjához. Kófic kétségbeesetten hadonászott maga körül, mintha legyeket hessegetne, aminek következtében a könyvek ide-oda bucskáztak és pattogtak a barátok között, majd miután mozgásuk kissé megnyugodott, újra felvették a saját helyüket, és libasorban haladtak tovább útjukon.

– Hát ez az, egyáltalán nem véletlenről van szó, ezt magyarázta nekünk Kökörcsin mester is, pontosan ez volt a mai feladatunk! – állt fel Boncor is a karosszékből, majd folytatta: – Te aludtál tegnap az órán, vagy mi történt? Hiszen ez volt a tárgy bevezető órája!

– Háát, kicsit talán kummanthattam egyet – sütötte le szemét Kófic.

– Na jó, akkor ide hallgass! – kezdte Boncor. – Szóval a könyvtár nem meggondolatlanul és meghatározott cél nélkül rendezi el a könyveket, hanem azért, mert minden pixinnel, aki szeret olvasni, kapcsolatban van, mi pedig folyamatosan változunk és fejlődünk, ezért pakolgatja állandóan újra a polcait. Így már világosodik?

– Persze, mint a sötét éccaka! Ha velem is kapcsolatban van, akkor miért nem találom meg a könyvet, amely állítólag annyira hívogat? Pedig úgy összpontosítok, hogy az már valami! – ecsetelte bosszúsan a manó.

– A mester egy szóval sem mondta, hogy ennek nagyon nagy fejtörést kellene okoznia, hanem pont azt magyarázta, hogy engedjük el magunkat, és a megérzéseink vezessenek bennünket – válaszolta Elia.

– Pedig ebből, ha még egyszer nekirepülnek a könyvek az üstökének, nagy fejtörés lesz! – nyerített Zorgó.

– Könnyű azon viccelődni, aki ekkora bajban van – felelte szomorúan Kófic.

– Jól van na, bocsáss meg, nem akartalak megsérteni! – vágott bűnbánó kifejezést Zorgó, majd folytatta: – Elia és az én könyvválasztási módszeremben, úgy gondolom, az a közös, hogy mindketten átadjuk magunkat a megérzéseinknek, és nem gondoljuk túl a dolgot; esetleg te is megpróbálkozhatnál ezzel.

– Szóval azt mondjátok, ne gondolkodjak, csak hagyatkozzak az ösztöneimre?

– Igen, és figyelj a jelekr… – Elia még folytatta volna, de Boncor üvöltése félbeszakította:

– Vigyázz!

A zakatoló könyvek épphogy egy hajszálnyira kerülték el Kóficot, akinek az utolsó pillanatban sikerült csak elrántania a fejét.

– Hú, ez meleg volt! – vigyorgott Zorgó, de elgondolkodva hozzátette: -Te, ezek nem ugyanazok voltak, mint az előbb?

Elia erre hirtelen felpattant, és még pont elcsípte az elhaladó hétkötetes mű utolsó könyvét. Gyorsan fordított rajta egyet, és felcsapva fedelét, hangosan olvasni kezdett:

– Tonkó Izsóp: Dobd el az agyad, 7. rész! Na látod, Kófi, probléma megoldva!

Halkan csettintett, majd szelíden intett egyet a már távolodó könyvek után, amire azok szép körívesen megfordultak, mintha egy kis képzeletbeli mozdony vezetné őket, és egymásutánban leereszkedtek egyenesen a döbbent manó kezébe. Elia becsukta a becses mű hetedik folytatását, és finoman a tetemes halomra helyezte, amely mögül a meglepett manó arca is már alig látszott ki.

– Hát ez nem kevés! – hangzott a rakás mögül.

– Hát nem az! – vágta rá Boncor is röhögve.

– Kérlek, induljunk, nehogy a könyvtár rám sózzon még valamit! Viszont be kellene még ugranom picit a leletterembe is – mondta a roskadozó súly alatt Kófic.

– Jaj, Kófi, hogyisne, még csak azt hiányzik, ha oda bemegyünk, sosem kerülünk ki onnan! Kökörcsin és a többiek pedig már várnak ránk – válaszolta szeretettel Elia, majd belekarolt barátjába, és sürgetve elindultak.

A manók átvágtattak a kotyvasztótermen, majd a hosszú köríves folyosón, és elmentek az említett leletterem mellett, ahonnan most is, mint általában, nagy nyüzsgés és zsibongás hallatszott. Ha még emlékeztek, ez az a helyiség, ahova a faluban elvesztett tárgyak maguktól elvándorolnak, ez pedig azt eredményezi, hogy a szoba mindig telis-tele van a legkülönbözőbb használati és dísztárgyakkal, és ez pedig, nem mellékesen mindig óriási rendetlenséget okoz. Útjuk egyenesen a nyugati toronyterembe vezetett, ahol már a mester, Repkény és Lilith várta őket.

Kökörcsin mester nagyon kedves manó volt, de ugyanakkor precíz és pontos. Módfelett szerette a rendet, így az ő osztályában mindig tisztaság és kellemes hangulat uralkodott. Kedvelte a hosszú ruhákat, melyek néha olyannyira színesek és pompázóak voltak, hogy a manóban azt az érzést keltették, hogy egy kétlábon járó szivárvány sétál fel-alá a teremben.

Aznap is, mint az előző napon, egy hatalmas ibolyaszínű kendőt csavart a testére, amiben látszott, hogy egy nem csekély súlyú és termetű kerekded valami helyezkedik el. A mester néha, talán csak önkéntelenül is mosolygott egyet, és megsimogatta terhe tárgyát a puha szöveten keresztül.

– Szervusztok, üdvözlök mindenkit! – csendült a hangja. – Van esetleg valakinek valamilyen kérdése, mielőtt elkezdjük?

– Igen! – nézett fel Lilith, és gyorsan hozzátette: – Mester, megnézhetjük a tojást? Látszik, hogy jó nagyot nőtt!

– Az előbbi hozzátok intézett mondatom arra irányult, hogy esetleg a házi feladat kapcsán van-e valakinek kérdése. De igen, Lilith, ha már így érdeklődsz, a foglalkozás végén megmutatom nektek. És igazad van, tényleg szépen gyarapodik; már alig cipelem a jómadarat. – Majd szeretettel nevetett egyet, és ismételten megsimogatta zsákja dudorodó tartalmát. – Szóval, mint azt már ti is kitalálhattátok, a következő ciklusban még egy új tárgyat fogtok hallgatni. Bocsánat, hogy az első órán kissé titokzatos voltam, de ennek is megvan a miértje. Mától kezdve bevezetjük az úgynevezett áramlásórát. Ez a tárgy valamilyen módon magába fog elegyíteni több más tantárgyban tanult tudást is. De talán kezdjük is egy kis magyarázattal!

Ha azt mondjuk: él, van és létezik, az számomra mindig nagyon izgalmas volt és számos kérdést vetett fel. De az egy pillanatig sem volt kérdéses, hogy a lét természete mindig izgő, nyüzsgő, pezsgő és eleven. Szóval, ha az élet mindig mozgásban van, akkor nevezhetjük akár ezt változásnak is, ha pedig már ekképp tituláltuk, akkor azt is elmondhatjuk, hogy a változás elválaszthatatlanul fundamentális része a létezésnek. Gondoljatok csak bele, a testünk állandó formálódásban van, a gondolataink és az érzéseink szintén folyamatosan váltakoznak. A lelkünk is állandóan növekszik. Mindig és minden, amit ismerünk, valamiféle mozgásban, átalakulásban van! Így, ha a változás a létünk alapja, akkor én szeretem az áramlást az élet művészetének nevezni.

Na, de akkor mi is lenne ez a bizonyos áramlásélmény?! Bevezetőnek csak ennyit mondanék, ugye mindenki ismeri azt az állapotot, amikor teljesen elmerül abban, amit éppen csinál? Hihetetlen öröm járja át a testét, és minden, ami körülötte van, szinte megszűnik létezni, nem érez semmilyen fáradságot, szinte még fel is töltődik a folyamat során.

– Ugye átéltetek már ilyen állapotot, élményt?

Az osztályban mindenki határozottan bólogatott.

– Jó, én akkor most két fogalmat fogok elsőként felírni, mert ezeket most már említettük, az egyik ezek közül az öröm. Azt leszögezhetjük, hogy ezt az élmény mindig derült állapot kíséri. A másik pedig legyen a töltődés! Az áramlás folyamatának az egyik hihetetlen velejárója, hogy nem fáradságos és kimerítő a művelése, hanem még fel is frissít és tele leszel tőle energiával. – Azzal Kökörcsin odasétált a táblához, és szép nagy gyöngybetűkkel felírta az említett két szót. – Mi kerülhet fel ezeken kívül még? Vajon mi segítheti még elő ezt a kívánt állapotot, szerintetek?

– Az én első gondolatom a pillanat megélése – válaszolt rögtön Repkény. – Ha a gondolatokra a múlt súlya nehezedik és a jövő félelme uralja az érzeseidet, akkor nem tudsz a mostban lenni. Ha nem vagy a jelenben, nem lehetsz áramlásban sem! Én így gondolom.

– Remek, köszönöm szépen! Kérlek, írd fel!

– Én is mondanék valamit, ami kapcsolódik Repkény felvetéséhez – vonódott be Lilith is a beszélgetésbe. – Ha nem tudsz eggyé válni a folyamattal, amiben éppen vagy, akkor sem tudsz sodrásban lenni. Voltaképpen mindegy, mit is csinálsz: sétálsz, írsz, rajzolsz vagy fát vágsz. Ha nem vagy a folyamat része, akkor nem is művelheted azt magas szinten; hát, hogy’ is tehetnéd, ha nem is vagy ott!

– Várj, nekem eszembe’ van még valami! – ugrott fel újra Repkény. – Ha benne akarsz lenni az áramlásban, akkor tudatos kell, hogy legyél; a tudattalan automatikus gondolatok és érzések meggátolnak a haladásban.

– Fantasztikus, írjátok fel ezeket is! – rikkantotta örömmel a mester.

– A nyugalom! Nekem az a jó, ha nyugodt vagyok, nem szeretek ideges és feszült lenni, akkor érzem magam igazán boldognak, amikor kellően oldott állapotban vagyok – elmélkedett Kófic.