Az 1867-es osztrák–magyar kiegyezés körüli ellentmondásos események híre a Zemplén megyei birtokra, Ágfára is eljut. Itt nevelkedik Lotti és Móric lányának, Tinkának a védőszárnyai alatt a két dédunoka, Ella és Blanka. A lányok sorsát megkeserítik a családi tragédiák, így kénytelenek elhagyni őseik birtokát. Ám a talpraesett nagynéninek köszönhetően az éppen rohamosan fejlődő fővárosban, Budapesten új otthonra találnak.

Ella Svájcba utazik, hogy régi álmát valóra váltva elvégezze az orvosi egyetemet. A húga, Blanka neveltetéséről eközben Lotti harmadik lánya, a bohém és nagyvilági bécsi dáma, Charlotte néni gondoskodik. A két lány eltávolodik egymástól, de szívük mélyén mindketten tudják, hogy életük végéig számíthatnak egymásra… Egy fiatalember felbukkanása azonban próbára teszi a testvéri szeretetet, miközben újabb tragikus események tépázzák meg a családot. Végül azonban a múlt már elfeledett árnyai közül ismét feltűnik valaki, akinek a segítségével Ella és Blanka is révbe érhet.

• • •

Fábián Janka regényében a történelem viharaitól sújtott Ághfay-kúria már jól ismert lakóival találkozhatunk ismét.

FÁBIÁN JANKA

Koszorúfonat

© Fábián Janka, 2014, 2016, 2025

Borítókép © Sandra Cunningham/Trevillion Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Készült 2016-ban a Gyomai Kner Nyomda Zrt.-ben

Felelős vezető Fazekas Péter vezérigazgató

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-672-9

Mírának és Matyinak, a „kicsiknek”.

1. fejezet

Ágfa, Zemplén vármegye, 1867

A kislány egy fa törzséhez simulva, egy bokor mögül kukucskált az öreg udvarház bejárata felé. Le sem vette a szemét az ajtóról, csak mikor pislogott, vagy a kézfejével kitörölte a szeméből az esővizet, a könnyeket vagy a homlokába és az arcába lógó hajfürtöket. Néha hangosan hüppögött is, habár jól tudta, hogy itt senki sem hallja, így aztán senkinek sem fog megesni a szíve rajta.

Ő azonban egyre jobban sajnálta saját magát, és ettől egyre keservesebben zokogott. A fejében kétségbeesett, önmarcangoló gondolatok forogtak.

Lám, mégis igazam volt – mondogatta magában, ezúttal az orrát törölgetve –, engem már nem szeret senki. Nem törődnek velem. Senkinek sem hiányzom… még Tinka mamának sem, pedig ő…

Idáig jutott a töprengésében, amikor végre-valahára kinyílt
az ajtó, és a lépcsősor tetején, ahol még éppen védve volt a zuhogó eső ellen, megállt egy egyszerű barna ruhás, őszes hajú, bal kezével egy fényesre lakkozott botra támaszkodó idős hölgy. A jobb kezét a szeme fölé tette, mintha csak a tűző nap ellen védekezne, és kissé rövidlátón hunyorogva körbenézett a ház előtti kertben. Majd felsóhajtott: tudta, hogy hiába is mereszti a szemét. Ha a leány istenigazából el akar bújni, akkor ugyan napestig keresheti. Megvonta a vállát. Ebben az esőben, az áprilisi csípős szélben… csak nem képzeli, hogy keresni fogja. Még meghűl!

Lassan megfordult, és már-már elindult befelé, a kandallóval kellemesen befűtött szalonba, amikor valami hirtelen az eszébe ötlött, és megtorpant. Még meghűl! Hogy a macska rúgja meg! Igaz: még meghűl ez a haszontalan teremtés.

Az idős hölgy ismét kiállt a lépcsősor tetejére, és párszor el is kiáltotta magát (ámbár jól tudta, hogy a kislány a füle botját sem fogja mozdítani, ha valóban el akart bújni). Egy próbát azért megér…

– Ella! – kiáltotta erős, csengő hangján. – Hol vagy, kislányom? Gyere elő, bőrig ázol, kincsem!

Semmi válasz.

– Ellaaaa! – kiáltotta ismét, még hangosabban és határozottan dühösebben, nyomatékul a botjával is koppantva. – Nem fogok itt ácsorogni az esőben miattad! Ha nem jössz elő…

Ebben a pillanatban egy közeli bokor mögül előlépett a csuromvíz, lehorgasztott fejű gyermek. A hölgy megcsóválta a fejét – hogyhogy nem látta meg? Hiszen csak pár lépésre volt tőle. No de igaz: ha egyszer el akar bújni…

A szíve összefacsarodott a kislány látványától, de ezt semmi pénzért nem vallotta volna be. A botjával koppantott még egyet a legfelső lépcsőfokon, és szigorúan összevonta a szemöldökét.

– Gyerünk befelé! Tüstént!

Ella jól tudta, hogy ilyenkor a legjobb, ha habozás nélkül engedelmeskedik Tinka mamának… különben megtapasztalhatja a szép, fényes bot suhintását az ülepén. Az ütést ugyan elég jól felfogta a vastag alsószoknya (a kevés előnyök egyike, ha már leánynak született az ember) meg a néni gyakorlott mozdulata, amivel általában még a levegőben lelassította a pálcát (hiszen végtére is csak ijesztgetésnek szánta a fenyítést), de Ella mégis szerette volna elkerülni az elfenekelést. Már csak az hiányzott volna… így is van elég baja!

Hüppögve és csuromvizesen állt meg a szalon közepén (édesapja, ifjabb Sziklay Bálint ragaszkodott hozzá, hogy így nevezzék ezt a helyiséget, bár Tinka mama mindig is azt mondogatta, hogy ha egy párizsi polgár meglátná, mit neveznek itt „szalonnak”, kilyukadna az oldala a nevetéstől – hiába, már csak megszokásból is így hívta mindenki), és önkéntelenül közelebb húzódott a kandallóban ropogó tűzhöz. Csak most vette észre, hogy mennyire fázik. Egész testében reszketett, és bűntudatosan, könnyektől maszatos arccal nézett fel Tinka mamára. Az idős hölgy arckifejezését látva fel volt készülve a legrosszabbra…

Egyszeriben azonban a kőkemény, dühös vonások – mintegy varázsütésre – ellágyultak. Tinka mama megfordult, és elkiáltotta magát.

– Ilus! Ilus! Hol vagy már, szedd a lábad!

A folyosóról hamarosan egy pár papucs szapora csattogása hallatszott. A fiatalka, zöldfülű, alig tizenhat éves cselédlány még jobban rettegett a vénkisasszony haragjától, mint a kis Ella – már csak azért is, mivel a kislánnyal ellentétben még nem tudta, hogy a komor és szigorú Tinka nagyságának valójában aranyból van a szíve.

A cselédlány lihegve, kipirulva állt meg az idős hölgy és a kislány mellett.

– Nagyságos kisasszony… – zihálta. – Itt vagyok, parancsoljon.

– Jól van, ki ne köpd a tüdőd. Nézd – bökött felemelt botjával Ella felé –, a kisasszony bőrig ázott. Majd később számolok vele – (ekkor fenyegetően Ellára pillantott) –, de most az a legfontosabb, hogy alaposan megfürdessük, és átöltöztessük. Vidd, és addig ne kerüljetek a szemem elé, amíg nem teljesen tiszta és száraz.

Ebben a pillanatban az egyik távolabbi szobából hirtelen felhangzó csecsemősírás szakította meg Tinka mama utasításait. Mindannyian a hang irányába fordultak, mintha egy pillanatra meglepte volna őket a hangos, követelőző sírás.

– Na, uzsgyi, mire vártok! – ripakodott rá a kisasszony a száját tátó cselédlányra. – Ezt a másikat majd én elintézem – tette hozzá határozottan, majd a botját megragadva, jellegzetes, hullámzó járásával elindult a gyereksírás irányába. Ella utána bámult, és néhány másodpercig úgy tűnt, mintha ő is újra elpityeredne. Végül aztán csak egy fintort vágott, és megrántotta a vállát. Ebben a pillanatban érezte, hogy valaki megragadja a karját.

– No, jöjjön, Ella kisasszony – mondta Ilus, immár bátrabban és hangosabban, hogy Tinka nagysága nem volt hallótávolságban. – Meg kell fürödnie – kissé ügyetlenül maga után rángatta a kislányt, és együtt elindultak a mosókonyha felé. – Hanem tudja-e – tette hozzá szemrehányóan. – Nem szép ám magától, hogy ilyen galibát okoz. Most magával kell vesződnöm, amikor nékem is ott volna a helyem a kis babácska mellett.

Ella erre nem válaszolt, csak lehajtotta a fejét. Érezte, hogy szeméből megint ömleni kezdenek a forró könnyek, és végigcsorognak az arcán, egészen a nyakába.

Tinka mama a tőle telhető leggyorsabban igyekezett az újszülött és az édesanyja szobája felé. Mégis elkésett. Mire az ajtóhoz ért, a sírás elcsendesedett, és amikor óvatosan benyitott, kedves látvány tárult a szeme elé. Halkan betette maga mögött az ajtót, megállt és elmosolyodott. Az unokaöccse, a magas, délceg, szőke Sziklay Bálint, a testvérbátyja egyetlen gyermeke a szobában fel-alá járkálva a karjában ringatta a fehér gyolcspólyába csavart csecsemőt, és olvatag tekintettel, halkan dudorászva nyugtatgatta néhány órája született kislányát.

– Bálint fiam! – szólította meg Tinka halkan. – Hogy vannak? – kérdezte, és a tekintete a sarokban álló ágyon fekvő fiatalasszonyra esett. Bálint erre maga is arra fordult, majd a bal kezének a mutatóujját a szájához emelte, jelezve, hogy maradjanak csendben.

– Alszik – suttogta alig hallhatóan. – És ő is elaludt – hajolt újra az újszülött fölé. – A mi kis Blankánk.

– Blanka? – kérdezte Tinka mama meglepetésében kissé felemelt hangon, majd észbe kapva elhallgatott. Ha Blanka, hát Blanka. Biztosan Erzsébet, a fiatal feleség leleménye volt ez a név… Miért nem lehet a kicsi egyszerűen Erzsébet, mint az anyja? Hiszen a fiatalasszony maga szokott azzal dicsekedni, hogy őt ugyanúgy hívják, mint a császárnét, a gyönyörű Sisit. Tinka szentül hitte, hogy a lányának is ezt a nevet szánta. Hát mégsem… No de az is igaz, hogy szép, kedves, nőies név a Blanka. Csak hát becézni, azt nem nagyon lehet…

Mindegy, ebbe aztán nincsen beleszólása. No, ugyan másba se nagyon.

Mióta az új asszony a házhoz került, kicsit úgy érezte magát, mint holmi megtűrt szegény rokon, akit csak könyörületből fogadtak be, és akinek „hallgass” a neve. Pedig Erzsébet mindig is nagyon kedves, sőt nyájas volt vele, de olyan hamisan, őszintétlenül – mindig halkan, ámde határozottan, ellentmondást nem tűrően, és mindenekelőtt kissé lekezelően beszélt vele. Minden szavával, mozdulatával éreztette, hogy ő a ház úrnője, míg Tinka mama… csak egy öregedő tanti, aki addig van megbecsülve a házban, amíg valami hasznát veszik.

Bezzeg Bálint első felesége, a szegény, megboldogult Eleonóra! Ő helybéli lány volt, nem a fővárosból való, mint Erzsébet. Ennek megfelelően szerényebb, kedvesebb, természetesebb. Ráadásul régóta ismerte a családot, és Bálinttal már szinte gyerekkoruk óta jegyeseknek tekintették magukat. A bájos, törékeny lánykát mintha csak jóképű unokaöccsének teremtette volna az Ég! Micsoda tragédia volt aztán, hogy meghalt – az első gyermeke születésekor, immár öt esztendővel ezelőtt. Tinka soha nem felejtette el szegény kis Ella utolsó szavait, amelyekkel rábízta a kislányát, és egyúttal a lelkére kötötte, hogy bárminek keresztelhetik a gyereket, csak Eleonórának nem.

Ámde Bálint ragaszkodott hozzá, hogy a kicsi az anyja nevét kapja. És hogy őt is Ellácskának becézzék, mint a hitvesét, akit – kijelentette – egész életében gyászolni fog.

Nos, a fogadalom pontosan három évig volt érvényben. Addig, míg Bálint egy pesti bálban össze nem ismerkedett Tassy Erzsébettel… aki szinte mindenben az ellentéte volt a megboldogult Eleonórának: magas, szőke, patyolatfehér bőrű, márványszobor szépségű, és édeskés, behízelgő modorú teremtés. Aki ráadásul (Tinka szerint legalábbis) nem tolongott, amikor az észt osztogatták. Egy hónap leforgása alatt mégis eljegyezték egymást, és mire a család felocsúdhatott volna, már össze is házasodtak.

Mindenki boldogan fogadta a hírt és az új asszony érkezését (ej, hiszen Bálint fiatal ember volt még ahhoz, hogy élve eltemetkezzék), kivéve talán Tinka mamát, és persze a kislányt, a kicsi Ellát. Természetesen… ámbár szegényke addig is anya nélkül nevelkedett, Tinka mama szárnyai alatt, de mégis, a gyermekek ösztönös megérzésével tudta, hogy a szép néni érkezését követően az élete már soha nem lesz olyan, mint annak előtte.

Ámbár Tinkának be kellett vallania magának, hogy e vonatkozásban kellemesen csalódott az új asszonyban. Igazán rendesen bánt Ellácskával, sőt úgy tűnt, hogy meg is kedvelte ezt a furcsa gyermeket. Tinka csak azért imádkozott (bár ez nem volt valami szép tőle), hogy Bálintnak és Erzsébetnek ne szülessen gyermeke. Legalábbis egyelőre ne! Amíg a kis Ella valamennyire fel nem cseperedik, és már nem fog akkora törést okozni benne a kis jövevény érkezése… Aztán, amikor Erzsébet az esküvő után majdnem két évvel mégis áldott állapotba került, már azért fohászkodott, hogy akkor legalább fiúcska legyen.

Nos, egyik kívánsága sem teljesült. De mindegy… lényeg az, hogy a kicsi ép, egészséges. És hogy Erzsébet is jól van – nem úgy, mint annak idején Ella. Minden a legnagyobb rendben van, hála a Mindenhatónak!

Minden, kivéve persze a kis Ellát… Tinka nagyon is jól tudta, miért szökött ki a gyermek a zuhogó esőbe, és miért rejtőzött el, mihelyt meghallotta a hírt, hogy egészséges kishúga született.

Tinka mama ugyanis ráismert egykori önmagára, amikor nem egészen háromévesen kénytelen volt e világon üdvözölni a saját húgát, a kis Charlotte-ot. Vagyis Lottit, akit persze az édesanyja után neveztek el.

És aki gyönyörű volt! Ezt Tinka maga is jól látta, de másoktól is ezt kellett hallania lépten-nyomon: „Ó, milyen szép leányka!”, mondta mindenki Lottiról. Sokan még a tenyerüket is összecsapták ámulatukban. Még ma is a fülébe csengtek ezek a szavak, és még ma is belefacsarodott a szíve, amikor eszébe jutott. Ugyanis őróla soha nem mondtak még csak ehhez hasonlót sem. Még csak azt sem, hogy: hát, megjárja.

Jogosan, mivel ő bizony – és ezzel azóta tisztában volt, mióta csak az eszét tudta – csúnya volt. Nem csúnyácska vagy átlagos vagy különleges, akár egyedi, hanem egyszerűen és prózaian csúnya. Sajnos míg a bátyja, Bálint, és a húga, a kis Lotti az édesanyjára és a nagyapjára, Ághfay Bálintra hasonlítottak, ő az apja, a franciából magyarrá lett Sziklay Móric tagbaszakadt testalkatát, sűrű fekete haját, és markáns, erőteljes vonásait örökölte. Ha legalább fiúnak született volna… Akkor markáns, szabálytalan vonásai még akár vonzerőt is jelenthettek volna, úgy, mint Móricnál. No de egy lány esetében ez egyértelműen szerencsétlenség volt. Tetejébe tizennégy éves korában egy szörnyű baleset érte. Már egészen kicsi korától remekül lovagolt – szinte előbb tanult meg a nyeregben ülni, mint állni, és ebben még a bátyját is lepipálta –, és nem volt olyan vad vagy szilaj paripa, amit meg ne ült volna, de a vakmerőségéért végül borzalmas árat fizetett. Az egyik rakoncátlan, fiatal mén levetette, és eltörött a csípőcsontja. Már-már attól tartottak, hogy örökre béna marad, de hosszú, szívós küzdelem árán és anyja gondos ápolásának köszönhetően végül újra lábra állt, ám járni azóta is csak bottal tudott. „A családi átok”, mondogatta az édesanyja szomorkás mosollyal: ő már sántának is született (az egyik lába kicsivel rövidebb volt, mint a másik), Móric, az édesapja pedig a győri csatában veszítette el az egyik lábát.

Miután tehát Tinka is lesántult, szinte bizonyossá vált, hogy soha nem fog magának férjet találni. Amire egyébként már azelőtt sem sok esélye volt, kivált világszép húga mellett, de a szerencsétlenség után úgy tűnt, hogy ebbe lassan mindenki – önmagát is beleértve – belenyugodott. Anyja már azelőtt is tanítgatta az orvoslás mesterségére, és maga mellé vette, amikor gyógyfüveket gyűjtött vagy sebeket kötözött (már egészen kicsi korától nyilvánvaló volt, hogy a Sziklay gyerekek közül ő az, aki érdeklődik az édesanyja hivatása iránt, és akinek tehetsége is van a gyógyításhoz), ám a balesete után eldöntöttnek látszott, hogy ő fogja folytatni Lotti mesterségét, és ő veszi majd át az édesanyjától a környékbeli betegek gondozását. A kis Charlotte-ot sokkal inkább a szép ruhák és a legújabb bécsi frizuradivat érdekelték, Bálint pedig már totyogós kisgyerek korától katonának készült.

Ez is lett a veszte. 1849-ben halt meg, a dicsőséges tavaszi hadjárat során, a sukorói csatában. Lotti, az édesanyjuk csak pár hónappal élte őt túl, Móricot pedig már jóval azelőtt elvesztették, az 1831-es hírhedt kolerajárvány vitte el, amely bevégezte kedves földijük, az addig minden megpróbáltatást szívósan túlélő Kazinczy úr hosszú életét is. Lotti akkoriban fáradhatatlanul járta a környékbeli falvakat, megpróbált segíteni a szenvedőkön, haldoklókon, amennyire csak tőle tellett. A pusztító kór terjedését azonban nem tudta megállítani, sőt még csak lelassítani sem. Végül a férje, aki gyakran elkísérte őt az útjain, maga is áldozatául esett. A következő évtizedekben pedig lassacskán szinte teljesen elfogyott az egykor oly népes, boldog család. Charlotte, Móric és Lotti legkisebb gyermeke volt az egyetlen túlélő Tinkán kívül, de ő a szabadságharc után egy osztrák grófhoz ment feleségül (amit sokan egyszerűen árulásként emlegettek), és most Bécsben élte víg özvegyhez méltó napjait. Ámbár már ő is jóval túl volt hamvas ifjú évein, még ma is híres szépségként és divatdiktátorként ünnepelték. A messzi távolban, Ágfán maradt családtagjaival nem tartotta a kapcsolatot.

Tinka volt az egyetlen, aki itthon maradt, addigra teljesen elárvult kis unokaöccsével, ifjabb Sziklay Bálinttal együtt. Együtt vészelték át a szörnyű, sivár és kilátástalan ötvenes éveket: Bálint iskolába járt, lovagolt, később udvarolt, és élte a vidéki nemesifjak szokásos életét, Tinka mama pedig a maga módján mindent elkövetett, hogy a fiút a lehető legkevésbé viseljék meg a sorozatos családi tragédiák, és a hazájuk fölött tornyosuló sötét fellegek. Valójában az ő választása volt Bálint jövendőbelije is, a csinos és kedves Maróth Eleonóra – ő hívta meg látogatóba a közelben lakó családot, még Ellácska tizenegynéhány éves korában, és mindenki legnagyobb örömére az első pillanattól úgy tetszett, hogy a fiatalokat egymásnak szánta a Mindenható.

No de ez már a múlt volt… Szegény Ella nem élte túl a kislánya születését, és azóta bizony sok víz lefolyt a Dunán. Megérkezett Erzsébet, és lám, most már itt van a pici Blanka is. Tinka mama nagyot sóhajtott, és a botjára támaszkodva halkan közelebb lépett az unokaöccséhez.

– Megnézhetem? – kérdezte félénken, kicsit felágaskodva (Bálint egy jó fejjel magasabb volt nála).

– Persze! – a fiatal apa arca boldogságtól és büszkeségtől sugárzott. Kicsit lehajolt, és a bebugyolált csecsemőt óvatosan a nagynénje felé fordította. – Nézd csak, Tinka mama! – suttogta. – Hát nem gyönyörű?

– De – bólintott Tinka nem túl nagy meggyőződéssel. – Hogyne lenne gyönyörű a kicsi szentem!

– Valóban az! – erősítette meg Bálint. – És makkegészséges. Ahogyan Erzsébet is. Doktor Pélcz is megmondta!

A háziorvos nevének említésére Tinka arca elkomorult. Hát hogyne, a jó doktor! Őmiatta nem tehette be a lábát a szülőszobába, annak ellenére, hogy életében már számtalan szülést levezetett, sikeresen. Bálint csak sajnálkozva csóválta a fejét, amikor előző este Erzsébet vajúdni kezdett, és Tinka haladéktalanul be akart menni hozzá, hogy a hosszú évek során felgyülemlett tapasztalatával enyhítse a fiatalasszony szenvedését és szorongását.

Ám kiderült, hogy Pélcz doktor jó előre megtiltotta, hogy Erzsébet közelébe menjen. Bálint tüstént elküldetett az orvosért, aki hamarosan meg is érkezett nagy sebbel-lobbal. Mikor meglátta a folyosón ácsorgó Tinkát, mindössze egy megsemmisítő pillantást vetett rá, mielőtt bement volna a szülő nőhöz. Bálint (aki amúgy is szinte félőrült volt az aggodalomtól) a kezét tördelve szabadkozott.

– Jaj, Tinka mama, annyira sajnálom! Tudom, hogy csak jót akartál, de… a doktor úr ragaszkodott hozzá…

Tinka erre csak legyintett.

Tudta jól, hogy a tudós doktornak mi a véleménye róla, a „javasasszonyról”. Régebben, még az édesanyja, Lotti idejében valahogyan csak megfértek egymással a népi gyógymód képviselői, a „jó boszorkányok”, és a gyógyító mesterséget hírneves egyetemeken elsajátító orvosdoktorok. Még az is előfordult, kivált járványok idején, hogy a doktorok bizony Lotti segítségét, tanácsait kérték – elismervén, hogy vannak olyan esetek, amikor úgymond „megáll a tudomány”, és ilyenkor bizony jobban teszik, ha az évszázados tapasztalatokra és a női megérzésre hagyatkoznak.

Mára azonban ez gyökeresen megváltozott. Legalábbis itt, Ágfán, és a környéken bizonyosan. Pélcz doktor mélységesen lenézte Tinka mama tevékenységét, és ezt nem is titkolta, az első pillanattól gyanakodva viszonyult hozzá, mi több, a bottal közlekedő, sötét ruhákba öltözködő idős hölgyet a háta mögött megvetően „boszorkánynak” nevezte. Meg volt róla győződve, hogy a fejlett medicina mindenféle kórra és panaszra a legtökéletesebb gyógymódot tudja biztosítani, és semmi szükség holmi hókuszpókuszokra. A betegeinek kerek perec megtiltotta, hogy bármilyen formában igénybe vegyék Tinka szolgálatait.

Így most Bálintnak is, aki a felesége és a születendő gyermeke iránti aggodalomból vakon engedelmeskedett neki. Tinka persze megértette ezt, és nem erősködött. Elfogadta, hogy nem lehetett ott Erzsébet mellett, és csak most, jó pár órával a születése után láthatta az új kis unokahúgát.

– Hála istennek, hogy egészségesek! – mondta mosolyogva, és megsimogatta Bálint karját. – Hanem, fiam… tudod, a kis Ella…

Nem fejezhette be a megkezdett mondatot, ugyanis a folyosóról beszűrődő hangok alapján nem más érkezett meg, mint Pélcz doktor, aki a cselédtől az anya és a csecsemő hogylétéről érdeklődött. Bálint arcán rémült kifejezés jelent meg, majd bocsánatkérően Tinkára nézett.

– A doktor úr jött meg… Megígérte, hogy ma még benéz egyszer. Tinka mama, kérem…

– Persze, fiacskám, már itt sem vagyok.

Az ajtóban összetalálkozott az orvossal, és egy pillanatig farkasszemet néztek egymással. Végül Tinka nyájasan elmosolyodott, és tőle telhetően kecsesen meghajtotta a fejét.

– Jó napot, doktor úr! – köszöntötte az orvost csengő hangon. – Gratulálok, gyönyörű gyermeket segített ma a világra. Büszke lehet magára!

Ezzel a kezét nyújtotta Pélcz doktornak, aki néhány pillanatnyi habozás után kényszeredett arckifejezéssel elfogadta azt.

Odakint, a folyosón diadalmas mosoly jelent meg Tinka széles, csontos arcán. Most először fordult elő, hogy a doktor kezet fogott vele. Fel kell írni a kéménybe, korommal! No persze ez nem jelenti azt, hogy ezentúl egyenrangú félnek tekinti őt, Tinka mégis örült ennek a fejleménynek. Úgy látszik, doktor Pélcz az unokaöccse előtt nem merte megkockáztatni, hogy egyszerűen levegőnek nézze, mint máskor.

Mikor azonban benyitott a folyosóról a szalonba, egyszeriben lehervadt az arcáról a mosoly. A kandallótól nem messze egy karosszékben a kis Ella üldögélt, szépen kimosdatva, megfésülve, fehér, fodros ruhában, és karba tett kézzel, duzzogó arccal bámulta a pattogó lángokat.

Tinka – ma már nem először – nagyot sóhajtott, és egy másik karosszéket a kandalló elé húzva leült Ellával szemben. A kislány úgy tett, mintha észre sem vette volna, és továbbra is kitartóan bámulta a tüzet. Egy ideig mindketten hallgattak. Végül Tinka mama törte meg a csendet.

– Remélem, nem hűltél meg az imént… – kezdte gyengéd, de szemrehányó hangon –, tudod, nagy komiszság lenne aggodalmat okozni az édesapádnak, éppen most…

Ella alig észrevehetően megvonta a vállát, és ismét sírásra görbült a szája. Tinka szíve pedig megint belesajdult a látványba. Mintha csak saját magát látta volna hosszú-hosszú évekkel ezelőtt… és nem csak a kishúg születése miatti féltékeny duzzogás miatt. Ella – sajnos – őrá hasonlított. Vagyis igazából Móricra, a dédnagyapjára. Külsőleg legalábbis. Amúgy viszont… pici kora óta ugyanúgy olthatatlan érdeklődést mutatott nagynénikéje titokzatos „praktikái” iránt, mint ahogyan egykor a kicsi Tinka folyton-folyvást Lotti körül lábatlankodott, ellesve az édesanyja mesterségének minden csínját-bínját.

Úgy tűnt, ezt a szegény kicsikét arra kárhoztatta a sors, hogy valamiképpen az ő életét ismételje meg, nagyjából két nemzedékkel később. Tinka hirtelen a szeméhez kapott – úgy érezte, mintha könnybe lábadt volna, márpedig a gyengeség legcsekélyebb látszatát is el akarta kerülni a gyermek előtt. Isten őrizz, hogy megtudja: valójában szánja őt. Akárcsak neki, Ellának is sok olyan tulajdonsága volt, ami egy lánygyermek esetében inkább hátrány, mint előny. Nem volt csinos, sem törékeny, nehéz, néha kellemetlen természete volt, és olyan dolgok iránt érdeklődött, amit a férfiak a saját monopóliumuknak tekintettek. Manapság, úgy tűnt, még sokkal inkább, mint a múltban, és ez semmi jót nem jelentett a kislány jövőjére nézve.

No de hagyjuk a jövőt! Tinka összeszedte magát, és a torkát egyszer-kétszer megköszörülve a hangját is újra megerősítette. Egyelőre a jelenben is elegendő galiba állt elő, és legelőször ezeket kellene elsimítani.

– Nem szeretnéd megnézni a húgocskádat? – kérdezte kissé erőltetett vidámsággal. – Nagyon édes kisbaba! Képzeld csak: Blankának hívják. Bájos név, ugye?

Ella ekkor rátekintett, de nem válaszolt, csak összehúzott szemöldökkel, összeszorított szájjal dacosan megrázta a fejét.

– Nono! – folytatta Tinka mama, a tőle telhető legnagyobb kedvességgel. – Nem hiszem el, hogy nem vagy rá kíváncsi. Meglátod, tetszeni fog neked is!

Ella ekkor – hosszú idő után először – végre megszólalt.

– Már te sem fogsz szeretni engem ezután? – kérdezte tárgyilagosan… de a végén mégiscsak elcsuklott a hangja, és könnybe lábadt a szeme.

– Micsoda? – Tinka közelebb hajolt a kislányhoz. – Honnan veszed ezt a butaságot, kincsem? Ki nem fog szeretni ezután? Mindenki ugyanúgy fog szeretni, mint eddig. Én is. Sőt! – hirtelen eszébe jutott valami, és ettől boldogan elmosolyodott. – Lásd, lesz még egy valaki, aki nagyon fog szeretni. A húgod!

Ella fekete szeme szinte parázslott.

– Azt mondtad, hogy fiú lesz! – sziszegte dühösen, egyenesen Tinka mama arcába.

– Én? – Tinka meghökkent. – Dehogyis mondtam én ilyet! Csak… nos, lehetséges, hogy említettem, hogy én azt szeretném, ha kisfiú lenne. Merthogy már van egy lány a családban, ugye…

Olyan zavartan mentegetőzött, mintha a gyerek valami bűnön vagy mulasztáson kapta volna rajta. Ella újra karba tette a kezét, és tüntetően elfordította a fejét, ismét a kandallóba bámulva. Tinka erre már méregbe gurult.

– Na, elég ebből! – emelte fel a hangját. – Nem viselkedhetsz úgy, Ella, mintha az egész világ összeesküdött volna ellened. Hiszen mindössze annyi történt, hogy megszületett a kishúgod. Inkább örülnöd kellene!

Ella nem válaszolt. Tinka újra sóhajtott egyet, és megint kissé halkabban tette hozzá:

– Ez a buta Ilus meg hogy fésülte meg a hajadat? Úgy nézel ki, mint egy madárijesztő.

A kislány sűrű, fekete haja rendezetlen tincsekben omlott le a vállára és a hátára. Ez persze nem Ilus hibája volt. Napestig is fésülhette volna, akkor sem tudta volna megregulázni Ella haját. Amikor előrehajolt, mint most is, a kócos tincsek az arcába és a szemébe hullottak, eltakarva az arcát. Tinka jól ismerte ezt a mozdulatot: Ella mindig is szeretett elbújni, és ha másképp nem ment, a haja mögé rejtőzött.

– Gyere csak, megfésüllek – fogta meg a gyerek karját. – Utána pedig megnézzük a kicsi Blankát!

Ella ránézett – a szeméből mintha kezdett volna eltűnni a keménység, a dac…

– Jó – mondta, és megvonta a vállát. – De akkor fond be az én hajamat is úgy, mint a tiédet. Koszorúba.

Tinka elmosolyodott. Ez jó jel volt, ugyanis Ella általában utálta, ha befonták a haját. Különösen koszorúba. Tinka viszont évtizedek óta ragaszkodott ehhez a frizurához. Neki is Elláéhoz hasonló lehetetlen, szénaboglya haja volt, és ez volt az egyetlen módja, hogy kordában tartsa, és estére ne úgy nézzen ki, mint akit megtépett néhány fúria. Ugyan az övé már régóta nem volt olyan szép fekete, mint a kislányé – mára több volt benne az ezüstös szál, mint a sötét. Ám ő ezt nem bánta. Úgy érezte, hogy az ősz haj bizonyos tekintélyt kölcsönöz neki, és már nem néz ki ostoba és szerencsétlen, megkeseredett vénkisasszonynak.

– Akkor gyere! – pattant fel energikusan, a botjára támaszkodva. – Hozz egy fésűt, és ülj be egy rendes székbe, így nem férek hozzád!

Ella engedelmeskedett, átnyújtva a nagynénjének a hatalmas csontfésűt – egyedül ez volt alkalmas arra, hogy valamennyire rendbe szedjék a haját –, és egyenes, kihúzott derékkal leült az egyik masszív, fából faragott székre, ami még valamikor Rákóczi fejedelem idejéből maradhatott itt, az Ághfay-kúriában. Tinka letette az asztalra a botját, és nekilátott a nehéz feladatnak, hogy valamiféle úrilányos frizurát ügyeskedjen Ellának. A kislány néha fájdalmasan és dühösen felszisszent, amikor a néni egy-egy makacsabb gubancot próbált kibogozni.

– Nyugalom! – intette őt Tinka. – A szépségért meg kell szenvedni, tudod!

Mielőtt Ella valamivel visszavághatott volna, nyílt az ajtó, és Bálint, valamint Pélcz doktor léptek be a szalonba.

– Apuska! – suttogta Ella alig hallhatóan, ám Bálint egyáltalán nem figyelt rá. Ő és a doktor belemerültek egy beszélgetésbe, amely láthatóan már-már vitává fajult, és mindketten kivörösödött arccal, hevesen gesztikulálva sorolták az érveiket.

Mikor Tinka meghallotta, miről folyik a diskurzus, elhúzta a száját, és az égnek emelte a tekintetét. Ó, persze! A régi nóta.

Ugyanarról vitatkoztak, amiről már hónapok óta, és aminek a kapcsán a legtöbb magyar háznál, családban és baráti társaságban parázs szópárbajok (vagy akár valóságos párbajok is) folytak.

– Márpedig ebből egy jottányit sem engedek – jelentette ki Bálint, és kihúzta magát, amitől még a szokásosnál is magasabbnak tűnt, és valósággal a hajlott hátú kis orvos fölé tornyosult. – Kossuth apánk is megmondta: a kiegyezés árulás. Meghunyászkodtunk, megtört a gerincünk, és emiatt még unokáink is restelkedve fogják emlegetni Deák Ferenc nevét.

– Deák reálpolitikus – vágott vissza Pélcz, már vagy századszor ismételve ugyanezeket a szavakat. – Hogy megtört a gerincünk? Hiszen az már régen bekövetkezett, még Világosnál, és azután… Most inkább talpra álltunk, öcsémuram, kissé megnyomorítva ugyan, de legalább nem pusztultunk bele a vereségbe. Én bizony egy ideig attól féltem, belepusztulunk… Most Deák Ferenc uram feltámasztott minket.

– Eh, még hogy feltámasztott! Eladott, harminc ezüstért…

Tinka ekkor lehajolt, és Ella fülébe súgta.

– Gyere, kislányom! A szobádban befejezzük a frizurádat, utána pedig megnézzük anyuskát és a kisbabát.

Ezzel megfogta a gyermek karját, és ellentmondást nem tűrően maga után húzta.

Tapasztalatból tudta ugyanis, hogy mihelyt a férfiak belemelegednek ebbe a parttalan vitába a kiegyezésről, hosszú órákig képesek ismételgetni a már unásig ismert szólamaikat – egymás meggyőzésének legcsekélyebb esélye nélkül, ami azonban láthatóan egyáltalán nem zavarja őket. Különösen, miután megisznak egy-két pohár tüzes tokaji bort.

Ő maga soha nem szólt bele ezekbe a vitákba – asszonyszemélynek tudvalevőleg hallgass a neve, kivált amikor országos ügyekről van szó. Holott gondosan követte az utóbbi idők politikai történéseit, és minden fellelhető újságcikket elolvasott erről a témáról a Bálint által járatott fővárosi lapokban, különösen a két évvel korábbi „húsvéti cikk” óta, amit a „haza bölcse” jegyzett, és amelyben felvázolta, hogy meglátása szerint miként lehetne megváltoztatni a Világos óta fennálló lehetetlen állapotokat, és valamiképpen kiegyezni Ausztriával meg a császárral.

Természetesen véleménye is volt – habár nehéz szívvel, de ezúttal az ellenszenves doktorral értett egyet. Deák Ferenc őszerinte is jót tett az országgal, és elment addig a határig, ameddig a jelen körülmények között egyáltalán elmehetett.

Bálint unokaöccsének azonban a világért sem mondott volna semmi ilyesmit.

• • •

Május havában rendkívüli izgalmak bolygatták fel az amúgy oly nyugalmas és egyhangú életet az ágfai kúriában. Tinka mama és Ella – kihasználva a szép időt és a közeli erdők harsogó zöld frissességét – szinte mindennap felkerekedtek, egy-egy kis viaszosvászon zsákkal, pár ív papirossal és irónnal felszerelkezve, hogy szokás szerint gyógyfüveket gyűjtsenek a környező zempléni dombok kifogyhatatlan kincsestárából. A jegyzetfüzet arra kellett, hogy Tinka mama gondosan dokumentálja, mikor és hol gyűjtötték be a gyógynövényeket – még az édesanyjától, Lottitól tanulta meg ennek a fontosságát. Mint ahogyan azt is, hogy aprólékos pontossággal le is rajzolja őket, amely tevékenység a kis Ellát teljesen lenyűgözte. Néha már ő is próbálkozott – kidugott nyelvvel és komolyan ráncolva a homlokát – egy-egy rajzzal, és Tinka elégedetten látta, hogy láthatóan megvan a kellő kézügyessége. Ez pedig jó jel volt: a pontosság és a kézügyesség, no meg a rajzoláshoz szükséges türelem elengedhetetlen lesz, ha a kislány is a gyógyítómesterséget szeretné majd folytatni.

Egy verőfényes vasárnap délután is az erdő mélyén érte őket az alkonyat. Tinka felállt a kidőlt fatörzsről, ahol eddig mindketten üldögéltek, és beleszimatolt a levegőbe.

– Esni fog – mormolta. – És különben is későre jár. Szedelődzködj, hazamegyünk!

– Ó, de még világos van – ellenkezett Ella (nem is ő lett volna, ha nem teszi). – És honnan tudod, hogy eső lesz? Anyuskának igaza volt, mikor azt mondta, hogy valóságos levelibéka vagy!

A kislány a szájára tapasztott kézzel kuncogott, Tinka pedig megjátszott bosszússággal fenyegette meg felemelt mutatóujjával.

– Megállj, egyszer szájon teremtelek a pimaszságodért! Hogy honnan tudom? Aki annyi időt tölt el az erdőn-mezőn, mint jómagam, megérzi az időjárás változásait. Apró jelekből, a levegő illatából, az állatok viselkedéséből. No meg abból, ahogyan sajog a derekam, meg a rossz lábam, tudod-e?

Ella erre már hangosan felkacagott, de kisvártatva ismét elfancsalodott az arca.

– De nincs semmi kedvem hazamenni! – vonogatta a vállát. – Apuskáék mostanában folyton veszekednek, a kisbaba meg visít, úgy, hogy a ház másik végében is belesüketülök. És még nem is fejeztem be a rajzot, amivel megbíztál.

Tinka úgy két órával azelőtt egy szagos mügét tett le a gyermek elé egy fehér papíron, és a füzetét a kezébe adva utasította, hogy rajzolja le. Egy másik szálról letépett egy levelet, szétmorzsolta az ujjai között, és megszagoltatta a kislánnyal. Közben elmagyarázta neki, milyen nyavalyákra lehet hasznos a belőle készült főzet: idegességre, álmatlanságra, emésztési panaszokra… Kisgyermekek esetében azonban csínján kell bánni vele. Erős hatóanyaga miatt akár rosszul is lehetnek, vagy szédülhetnek tőle.

– Akkor Anyuskának jót tenne egy ilyen tea – jegyezte meg Ella. – Az utóbbi időben állandóan idegeskedik…

Tinka letorkolta a gyereket azzal, hogy nem szabad a szüleiről ilyen tiszteletlenül beszélni, és különben is, Anyuska nemrégen adott életet egy kisleánynak. Természetes, hogy kicsit még feszült… Amúgy meg… ott van Pélcz doktor, adjon neki ő pirulákat és főzeteket!

Ella sokatmondó pillantást vetett rá, de nem szólt semmit. Tudta, hogy a nénikéje meg a doktor nem állhatják egymást, de azt nem nagyon értette, hogy miért. Viszont azzal is tisztában volt, hogy hiába is kérdezné. Utána sokáig mindketten csendben piszmogtak a saját dolgaikkal, egészen addig, míg Tinkának fel nem tűnt, mennyire elszaladt az idő.

– No, egy-kettő, szedd a lábad! Még megázunk! – noszogatta a vonakodó kislányt. – És ne vonogasd a vállad, te! Úrilány nem tesz így!

Ella tágra nyílt szemmel bámult rá, miközben a rajzfüzetét gondosan bebugyolálta a viaszosvászon zsákba, és a hóna alá csapta a csomagot.

– De hiszen te is szoktad a válladat vonogatni, Tinka mama! – mondta ártatlan arckifejezéssel, mire Tinka zavartan elvörösödött. Az átkozott kis boszorkának bizony igaza van. Hát, így próbáljon meg leányt nevelni az ember!

– Nos, ha így van… – mondta végül, hosszas torokköszörülés után. – Akkor nékem is le kell szoknom róla. Csúf dolog!

– Ha gondolod, én rád szólok, amikor… – kezdte Ella, de Tinka mama ismét beléfojtotta a szót. Mit nem képzel a kis pimasz!

– Te csak törődj a saját dolgoddal! – mordult rá, mire Ella bölcsebbnek látta, ha elhallgat.

Ebben a pillanatban elkezdett szemerkélni az eső.

– Na ugye, megmondtam! – kiáltott fel Tinka diadalmasan. – Uzsgyi, szaladj haza! Már nincs messze a ház, nézd, látni is lehet a fák közül.

– És te? – kérdezte Ella a néni felé fordulva.

– Én hogy tudnék szaladni, te buta – emelte meg a botját Tinka. – De sietek én is, ne félj! No, eredj, ne is lássalak!

Ella szót fogadott, és tömzsi, ámde fürge kis lábán a fák között cikázva hamarosan ki is ért az erdő szélére, és már a ház felé vezető, platánfákkal szegélyezett széles ösvényen fehérlett futás közben elő-elővillanó alsószoknyája.

Mire hazaért, Tinka mama bizony alaposan megázott.

– Jaj, nagyságos kisasszony! – sopánkodott Ilus cseléd, miközben lesegítette róla a köpenyét.

– Csak semmi jajgatás – utasította őt Tinka. – Májusi eső aranyat ér! Tán még én is kivirulok tőle – tette hozzá mosolyogva és a kis cselédlányra kacsintva. – Hol van Ella? – kérdezte később, komolyra fordítva a szót.

– Ő hál’istennek még azelőtt hazaért, hogy nagyon eleredt volna az eső – mondta Ilus, miközben a kisasszony köpenyét rázogatta, hogy az esővíz javát lepergesse, mielőtt kiteríti. – Most az Erzsébet nagysága szobájában van.

– Ó, valóban? – Tinka ezen egy kicsit elcsodálkozott. Ella ugyan már nem viszonyult olyan ellenségesen a kishúgához, mint egy hónapja, amikor megszületett, de azt sem lehetett mondani, hogy túlságosan rajongott volna érte. Most ezek szerint első útja mégis hozzájuk vezetett: a mostohaanyjához és a féltestvéréhez. No, annál jobb, ha így van! – határozta el Tinka, majd ismét a kis cselédhez fordult.

– Megyek, átöltözöm – mondta neki. – Nem kell, hogy segíts, de kérlek, készíts nekem egy csésze forró teát, lányom!

Ilus bólintott, és sarkon fordulva már indult is a konyhába. Nem régóta szolgált a háznál, de azt már megtanulta, hogy Tinka kisasszonytól (akit nagyon fura volt így neveznie, de hát persze mindenki tudta, hogy még hajadon) egyáltalán nem kell félnie. Amelyik kutya ugat, az nem harap… Még meg is kedvelte a szúrós természetű hölgyet, és mostanra tűzbe ment volna érte. Hogy teát készítsen neki? Hogyne, méghozzá a legfinomabb, illatos indiai teafűből, amit Erzsébet nagysága hozatott Pestről. Két kanál mézzel, mivel a kisasszony így szereti!

Úgy fél óra múlva Tinka már a kellemes aromájú italt kortyolgatta elégedetten, a szalonban üldögélve. Mikor Ilus felszolgálta a teát, megtudta tőle, hogy Ellácska még mindig Erzsébettel van… nocsak! Elhatározta, hogy miután megissza a teáját, ő maga is benéz hozzájuk. Nem utolsósorban azért, hogy megpróbálja kideríteni, mi lehet e mögött a pálfordulás mögött.

Mikor belépett a szobába, azonnal látta, hogy a már napok óta tartó színjáték egy újabb felvonása folyik. Megjelenésére ugyan mind elhallgattak, de az arckifejezések és a testtartások mindent elárultak. Tinka első pillantása a sarokban ücsörgő Ellára tévedt, aki fél kézzel a mellette álló bölcsőben fekvő húgát ringatta, de ijedt tekintete elárulta, hogy az imént bizonyosan nem altatódalt énekelt vagy hallgatott. Erzsébet az ágyában félig felülve, zilált hajjal, szeméhez hatalmas zsebkendőt szorítva halkan sírdogált, Bálint pedig a szoba közepén állva (nyilván addig szokása szerint fel-alá járkált), kipirult, felhevült arccal, vészjóslóan csillogó szemmel úgy bámult a nagynénjére, mint valami különleges természeti tüneményre.

Ó, hát persze, ahogyan Ella is megjegyezte nemrég az erdőben, mostanában folyton veszekedtek. A gyerekek előtt is – cseppet sem zavarta őket, hogy a pici Blankát talán felverték a legszebb álmából, vagy hogy az okos kis Ella minden egyes szavukat, mozdulatukat árgus szemekkel figyelte.

A vita tárgya pedig nem volt más, mint a közelgő koronázási ünnepség. Bálint ugyanis megtiltotta a nejének, hogy részt vegyen rajta, Erzsébet viszont ebbe nem volt hajlandó belenyugodni. Micsoda? Hogy ő ne lehessen ott egy ilyen nagyszabású, páratlan és megismételhetetlen eseményen? Amelyen az arisztokrácia, de rajtuk kívül is az ország színe-java jelen lesz! Bizonyára asszonyaikkal-lányaikkal, akik nyilván mind kitesznek majd magukért, és a különböző varrodákban, szabóműhelyekben már javában készülnek a szebbnél-szebb, ragyogó ruhák, amelyekben büszkén parádéznak majd ugyancsak kicsípett, díszmagyarban, oldalukon karddal feszítő férjeik mellett. Mind, csak ő nem – ifjabb Sziklay Bálintné Tassy Erzsébet. Hogyan lehetséges ez?

Márpedig nagyon úgy tűnt, hogy lehetséges. Bálint ugyanis hajthatatlannak mutatkozott, és sem a sírás, sem a könyörgés, sem a hízelgés, sem a fenyegetőzés nem tudta megingatni.

– Néném – fordult most Bálint Tinkához, szándékosan lehalkítva a hangját. – Kérlek, magyarázd el Erzsébetnek, milyen veszélynek teszi ki magát, ha mindenáron részt akar venni az ünnepségen! A fáradságos előkészületek! Az utazás izgalmai! Az a hatalmas tömeg! Nekem nem hiszi el! Nemrégiben született a kislányunk, és ráadásul utána is sokáig gyengélkedett. Sőt még most is! Nem és nem! Nem engedhetem, hogy elmenjen oda, életem – fejezte be, immár a zokogó feleségéhez fordulva.

– Addig meggyógyulok! – mondta Erzsébet fojtott, panaszos hangon. – Már most is egészen jól vagyok! Hát nem látja, hogy abba pusztulok bele, ha nem mehetek el oda?! Lássa be…

– Nem látok be semmit! – Bálint felsóhajtott, és megrázta a fejét. Majd segélykérően ismét Tinkára nézett. – Nénikém, kérlek…

Tinka a fiatalasszony ágya mellé lépett, majd leült a fekhely szélére, és a kezét vigasztalóan Erzsébet karjára tette.

– Bálintnak igaza van – mondta halkan. – Tudod, hogy milyen sokat gyengélkedtél Blanka születése után, lányom!

A viszonylag könnyű szülés után Erzsébet valóban ágynak esett, és napokig lázas volt, éjszakánként félrebeszélt. Már-már mindenki kétségbeesett, hogy őt is elveszíthetik, a biztató előjelek ellenére. Tinka még Pélcz doktor tilalmát is megszegte, és saját kezűleg főzött teákkal, főzetekkel kezelte az asszonyt.

Erzsébet mostanra tényleg jobban lett, de nagyon le volt gyengülve. Maga doktor Pélcz is megtiltotta neki, hogy az elkövetkező hetekben bármi módon megerőltesse magát. Ezért hát – bármilyen súlyos csalódást okozott is ez neki – valóban az tűnt a legbölcsebb dolognak, ha kihagyja a koronázási ceremóniát. Erzsébet azonban most hevesen Tinka felé fordult, és rázúdította a panaszát.

– De hiszen tudod, Tinka mama, hogy igazából nem ezért tiltotta meg, hogy elmenjek! Még hogy féltene! Hiszen láthatja, hogy ezzel összetöri a szívemet! Nem: azért makacsolta meg magát, mert gyűlöli ezt az egész cécót. Tudom jól, mást sem hallgatok hónapok óta. Gyűlöli Deákot, még jobban a császárt, és még szegény Sisit is utálja! A pokolba kívánja őket, nem a koronázótemplomba. Hát ez az igazi oka a tilalmának! Én tudom, de ő tagadja! Bezzeg ha azt a szent Kossuthot koronáznák meg… És most még te is a pártját fogod? Nem hittem volna, Tinka, azt gondoltam, hogy te…

Erzsébet nem fejezte be. Az utolsó mondatoknál már annyira felemelte a hangját, hogy szinte visított, aztán a zokogástól elcsuklott a hangja, és a párnájára hanyatlott. Bálint és Tinka egymásra néztek.

– Nekem ebből elegem van – jelentette ki a férfi, és kiviharzott a szobából. Hát, ezt nem csodálom! – gondolta Tinka, de hangosan nem mondott semmit. Csak ebben a pillanatban hallotta meg, hogy közben a nagy hangzavartól a csecsemő is elsírta magát. A gyerekek felé fordult, és látta, hogy ekkorra Ella már ügyetlenül ki is vette a picit a bölcsőből, és a karjában ringatva próbálta csitítani. Tinka szemébe egyszeriben könnyek gyűltek. Megértette, hogy Ella mostanában ezért töltött több időt ebben a szobában: megérezte, hogy a kishúgának most nagy szüksége van a szeretetére, és emiatt még a féltékenységéről is megfeledkezett. Felállt Erzsébet mellől, és a két kislányhoz ment.

– No, csak óvatosan – szólt gyengéden Ellára. – Ne rázd őt ilyen erősen, attól csak jobban fog bömbölni. Úgy, úgy, szépen lassan, finoman… Hát azt tudod-e, mit szoktak ilyenkor énekelni a kisbabáknak?

Ella a nénire nézett, és megrázta a fejét. Tinka közelebb húzott egy széket, és leült a kislánnyal szemben.

– Add csak ide, megmutatom.

Ella átnyújtotta neki Blankát, és Tinka elérzékenyülve kezdett bele a réges-régi altatódalba, amivel még annak idején a kicsi Bálintot ringatta álomba: Csicsijj, csicsijj, babája…