A mű eredeti címe: Queen Bee

Text © Amalie Howard, 2023

This edition published by arrangement with

Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form

Interior art used under license from Shutterstock.com

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Nánási Yvette, 2024

Borítóterv © Fatima Baig, 2023

ISBN 978-963-614-403-6 (papír)

ISBN 978-963-614-427-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Szerkesztette: Gazdag-Lukács Edit

Korrektor: Kótai Katalin

Magyar borító: Bublik Zita

E-book: Scriptor Kft.

Az én rettenthetetlen Oliviámnak,

a vérbeli estélyi ruhás-bakancsos lánynak.

Soha ne hagyd, hogy kihunyjon

benned a szikra!

ELSŐ RÉSZ

Hadd jöjjön, ami jő, de az atyámért bosszút állok busásan.[1]

WILLIAM SHAKESPEARE: Hamlet

[1] Arany János fordítása.

ELSŐ FEJEZET

Lyra

Mindenki azt látja, milyennek mutatod magad, s csak kevesen értik, milyen vagy valójában; s ezek sem merészelnek a többség véleménye ellen szólni, akiket az állam tekintélye pártol.[2]

NICCOLÒ MACHIAVELLI

London, 1817 márciusa

A bordámba hasító fájdalomtól eltorzult az arcom. Esküdni mertem volna rá, hogy az egyik el is tört, úgyhogy óvatosan mertem csak levegőt venni. A széket markoló ujjperceim elfehéredtek, miközben Sally, a komornám – egyben barátnőm – meghúzta a fűzőm szalagját. A hagyományos, hosszú fűzőket nem is volt szokás szorosra húzni, épp csak annyira, hogy kihangsúlyozzák a ruha szabását, de én már levegőt is alig kaptam, ahogy a merev szövésű selyemszövet összepréselte a felsőtestemet. A mellkasomra nehezedő nyomás azonban minden bizonnyal csupán az idegességem számlájára volt írható.

Feltett szándékom volt, hogy megdöntöm az idei báli szezon királyának és királynőjének uralmát, épp ezért ennek az estének tökéletesen kellett sikerülnie. Mindennek tökéletesen kellett sikerülnie. Az első benyomás hasznos fegyver, és az embernek általában csak egyszer nyílik alkalma élni vele.

– Egy kicsit lazábbra, Sally! – sziszegtem összeszorított fogaimon keresztül.

Tekintetünk találkozott a tükörben, zöld szeméből nyugalom áradt.

– Vegyél mély levegőt, számolj el ötig, azután fújd ki!

Megfogadva bölcs tanácsát, mélyen beszívtam, majd kifújtam a levegőt. Pánik járta át a testemet, de éreztem, hogy minden egyes finom rántással enyhül valamelyest. A fűző volt az úrihölgyek harci páncélzata, és végtére is én csatába készültem: London fényűző báltermei voltak az én csatamezőm.

A ma este nem arról szólt, hogy megfelelő párt találjak a házasulandók piacán. A ma este lényege az volt, hogy visszaszerezzem, ami az enyém: a társadalmi rangomat, a befolyásomat és a hatalmamat. Amelyektől beleegyezésem nélkül fosztottak meg, és amik egy főrendi nemes lányaként megillettek.

Úgy is mint: fényes bemutatkozás. Ragyogó báli szezon. Lenyűgöző udvarló.

És mindezt elrabolták tőlem.

Nekem pedig feltett szándékomban állt, hogy mindent visszaszerezzek.

Ez volt az első báli szezonom… A belépőjegyem az elit tagjai, a brit társasági élet crème de la crème-je közé. Februártól nyár közepéig az arisztokrácia tagjai maguk mögött hagyják nagy vidéki birtokaikat, és amíg a parlament ülésezik, elözönlik a várost a megszámlálhatatlan bál, vacsora és egyéb szórakozás kedvéért. Kétségtelenül ez a legalkalmasabb időszak arra, hogy a házasulandó korba lépett lányokat vagy fiúkat bevezessék a társasági életbe, és előnyös frigyeket kössenek.

Magával ragadott a nosztalgia. Bárcsak a saját nevem alatt léphettem volna be a társasági életbe, azon a néven, amelyet a szüleimtől kaptam! De ennek az esélye már örökre elveszett.

Az ősellenségem ezt is elvette tőlem.

A bosszú alaptétele egyszerű. Niccolò Machiavellinek, A fejedelem szerzőjének volt igaza: „Az embereknek úgy kell ártani, hogy ne lehessen félni a bosszútól.” Más szóval vagy te taposod el az embereket, vagy ők taposnak el téged. A bosszú sokban hasonlít a sakkra: a helyezkedés és a stratégia játéka. A türelemé. A hatalomé.

Olyan játék, amelyet mindenáron meg akartam nyerni.

Poppy Landers el fog bukni.

„Lélegezz! Menni fog!”

Hogy visszanyerjem az önuralmamat, inkább a tervemre koncentráltam, arra, hogy leüssem a királynőt, és mattot adjak a királynak. Mint minden sakkjátszmában, az első lépés itt is döntő lehet.

Az előkelő társaság hetedik mennyországának tartott Almack’s nagytermében rendezett szezonnyitó bál létfontosságú volt a tervem sikere szempontjából. Az Almack’sba való meghívás felért egy beavatási szertartással, amin mindenáron át akartam esni. Szerencsémre a társalkodónőm és gardedámom, Lady Birdie közeli barátságban állt Lady Seftonnal, a hely egyik nagyra becsült háziasszonyával, és miután Lady Sefton megbizonyosodott róla, hogy a származásom megfelelő, és olyan szemérmetlenül nagy vagyon birtokosa vagyok, amelyre bármely házasulandó úriember felkapná a fejét, jóváhagyták a meghívásomat.

Elakadt a lélegzetem, amikor Sally és a többi szolgálólány átemelte a fejemen az aprólékos chikankari hímzéssel készült, lótuszvirágokkal és indákkal díszített, finom elefántcsontszínű ruhát. Ékszerként elhunyt édesanyám ragyogó, kilencsoros gyöngy nyakláncát viseltem. Amikor anyám még élt, gyakran mondogatta, hogy a kilenc szerencsés szám, és a gyöngy drágakő, amelyet Chandra, a hold istenének ereje ural, ezért a viselőjének rettenthetetlenséget és érzelmi kiegyensúlyozottságot kölcsönöz.

Ma este mindkettőre nagy szükségem volt.

Amikor végeztek a ruhám begombolásával, valamint a báli cipőmet és a kesztyűmet is feladták rám, a szobalányok elismerő csodálattal csettintgettek a nyelvükkel.

Még a sarokban lévő sezlonon ülő Lady Birdie is könnyes szemmel szipogott.

– Magasságos ég, soha nem láttam önnél szebb lányt!

– Köszönöm, asszonyom – válaszoltam. – De biztosra veszem, hogy számos gyönyörű hölgy lesz még jelen a mai estélyen.

– Kedvesem, nincs kétségem afelől, hogy maga mindannyiukat felülmúlja majd.

Amikor Sally és a lányok végeztek, odaléptem a tükörhöz, és szemügyre vettem a tükörképemet. A fényes, frissen festett, bonyolult hurkokba tornyozott hajam minden egyes hollófekete tincse a helyén volt. Barna bőröm ragyogott, hála anyám szantálfapasztából, mandulaolajból, kurkumaporból és rózsavízből álló bőrápoló arzenáljának. Mogyoróbarna szemem csillogott sűrű szempillám függönye alatt, ajkam telt és puha volt.

Ez a kép haloványan sem emlékeztetett arra a csúnyácska, pattanásos gyermekre, aki valaha voltam.

Nem, ez a lány idősebb volt, gyönyörű, és nyugtalanítóan magabiztos.

„Erre nem lesznek felkészülve.”

– Olyan vagy, mint egy látomás – suttogta Sally a hátam mögött, és átnyújtotta a ruhámhoz illő szaténretikült, amelyet a csuklómra kellett erősíteni.

– Jöjjön, drágám, különben elkésünk! – mondta Lady Birdie a tőle megszokott türelmetlenséggel, miközben összeszűkült szemmel méregette az órát. – Tudja, milyen komolyan veszik a háziasszonyok a szabályaikat. El kell ismernem, elég nevetségesek, de nem szeretném, ha kizárnának minket, mert nem érünk oda tizenegyig. Lady Seftonnal és Lady Jersey-vel nincs semmi baj, a többi hölgy viszont rettenetes. Csak el ne árulja nekik, hogy ezt mondtam!

– Természetesen nem fogom, Lady Birdie. – Bosszús arckifejezése láttán elfojtottam a kuncogásomat, és elindultam a nyomában a földszintre.

Néha nagyon emlékeztetett édesanyámra. A betegsége előtt anyám tele volt élettel, ragyogó szemű és kedves nő volt, aki soha nem rejtette véka alá az érzéseit.

„Régebben te is ilyen voltál.”

Elhessegettem a fejemben megszólaló hangot. Semmi előnyöm nem származott abból, amikor kedves és naiv voltam.

Lady Birdie-nek igaza volt a háziasszonyokkal és az ostoba szabályaikkal kapcsolatban. A kapukat tizenegykor bezárták, és ezután már senkit sem engedtek be az ajtón. És mintha ennyi szigor nem lett volna épp elegendő, ott voltak az illemszabályok és az öltözködési előírások is. Esetenként bizony még a legelőkelőbb hercegektől is megtagadták a belépést, mert későn érkeztek, vagy nem volt megfelelő a ruházatuk. Nagyon kellett uralkodnom magamon, hogy ne forgassam a szememet. Isten ments, hogy egy úriember hosszúnadrágot viseljen bricsesz helyett, vagy a nyakkendője ne legyen kellően kikeményítve!

Ahogy tenyeremmel végigsimítottam a ruhám elejét, halkan felkacagtam erre a gondolatra. Irigykedve néztem végig Lady Birdie öltözékén: gyönyörű, sűrűn szövött, mégis könnyed, fuksziaszínű selyemből készült száriba öltözött, amely heves vágyakozást ébresztett bennem. De szívesen viseltem volna én is ilyet! Ehelyett nekem maradt ez a babaméretű, habos-babos ruhaköltemény, bár tökéletesen tisztában voltam vele, hogy legalább annyira fontos, hogy a szerepemnek megfelelően öltözzek, mint hogy mennyire jól játszom el azt.

Már nem Lady Ela Dalvi voltam, hanem Miss Lyra Whitley, a rejtélyes örökösnő, aki az idei báli szezon úrnőjeként meg fogja büntetni az ellenségeit.

– Izgul? – kérdezte Lady Birdie, amikor végre beültünk a kocsiba, és az mozgásba lendült.

Erőltetett vidámsággal megráztam a fejem.

– Nem igazán. Csupán kíváncsi vagyok, mire ez a nagy felhajtás. Lady Felicity azt mesélte, hogy az ő bemutatkozása meglehetősen lehangolóra sikerült.

– Persze hogy ezt mondja, bár őt már azelőtt az elsőbálozók ékkövének, azaz a szezon legbájosabb hölgyének nyilvánították, hogy a bál véget ért volna. Milyen kár, hogy rögtön utána el is hagyta Londont, és soha többé nem tért vissza! – Lady Birdie úgy szipogott, mintha fájdalmas emlékeket elevenített volna fel. – De nem is érdekes. Csodálatos lesz az este, és remekül fogja érezni magát. Lesz tea és limonádé, kenyér, vaj és sütemény.

Mentoromnak, Lady Felicitynek – vagy ahogy én ismertem, Churchnek – hála pontosan tudtam, mire számíthatok ezen az estén. Állott süteményre, gyenge teára és meleg limonádéra.

– Már alig várom.

Lady Birdie rám nézett, a tekintete egyre elszántabbá vált, mintha csak eltökélte volna, hogy sikerrel járok azon a terepen, ahol az előző védence kudarcot vallott.

– Ügyeljen a jó modorra, és viselkedjen úgy, ahogyan az egy hölgytől elvárható! Ne mutassa ki sem az indulatait, sem a lelkesedését!

Kötelességtudóan bólintottam. Nem volt miért aggódnia, nem állt szándékomban hibázni, ám egy kis emlékeztető valóban nem ártott.

– Álljon egyenesen, és húzza ki magát! – folytatta. – Ha egy úriember a bemutatkozás után táncra kéri, elfogadhatja a felkérést, de legfeljebb kétszer, és csakis akkor, ha különösen érdekesnek találja az illetőt. És ami a legfontosabb: soha ne maradjon kettesben egyetlen úrral sem, különben a hírneve semmivé foszlik, még mielőtt egyetlen szót is szólhatna!

Szentséges ég, hogy ez mennyire ironikus!

Nagyon is jól ismertem a bukás csókjának ízét. Az én hírnevemnek már volt szerencséje kegyetlen érintéséhez, és bizony nem is élte túl a találkozást. Ennek köszönhető, hogy megváltoztattam a nevemet, valamint jelenlegi mesterkedéseim is. Fiatalabb énemnek, a hiszékeny, zöldfülű Lady Ellának esélye sem lett volna arra, hogy felvegye a harcot az elit szemérmetlenül gazdag és fennhéjázó tagjaival.

Vagy Poppy Landersszel.

Ezért volt elengedhetetlen ez a bonyolult és teljes egészében Machiavellit idéző bosszúterv. Amelyben az első és legfontosabb lépés, hogy beszivárogjak Poppy baráti körébe. Amint ez sikerül, feltett szándékom szétzilálni az udvartartását, elérni, hogy én legyek a báli szezon ékköve, elcsábítani az udvarlóit – különös tekintettel egy bizonyos udvarlójára –, majd bemocskolni a hírnevét, ahogy ő is bemocskolta az enyémet. Az ötödik, egyben utolsó lépés, hogy Poppyt egyszer s mindenkorra eltávolíttatom az elit tagjai közül.

Itt csak egy királynő lehetett. Mégpedig én.

– Értem, Lady Birdie – mormoltam. – Nem okozok csalódást.

Túl sok minden függött ettől: a múltam, a jelenem, a jövőm. A harag és a keserűség ismerősen bugyogott fel bennem, de elnyomtam az érzést. Nem engedhettem meg magamnak, hogy az érzések eltereljék a figyelmemet. Ez a bemutatkozás járt nekem.

Amikor megérkeztünk a King Street-i címre, a libériás inas kisegített minket a kocsiból, és beléptünk az épületbe. Bemutattak Lady Seftonnak, egy sápadt, de csinos, barna hajú nőnek, és a kifogástalan frizurájú, porcelánbőrű, átható tekintetű Lady Jersey-nek. Lady Birdie az utóbbit Silence-ként üdvözölte – talán ez volt a beceneve –, és kedvesen megölelte, mielőtt elindultunk volna a zsúfolt bálterem felé.

Egy pillanatig diszkréten, elámulva bámultam az óriási márványoszlopos és aranyozott tükrökkel díszített, hatalmas termet, amely máris tele volt pompásan öltözött emberekkel. Kész lakoma volt ez az érzékeknek. Finoman megmunkált gázlámpák világították meg a grandiózus teret, és a friss virágkompozíciók bájos színfolttal egészítették ki az összképet. A terem egyik végében, egy emelvényen foglalt helyet a kis zenekar, és a táncosok már javában járták a vidám francia négyest.

A szívem hevesen kalimpált a boldogságtól, mialatt a tekintetem végigjárt a tömegen. Nem kellett sok idő hozzá, hogy a pillantásom megakadjon, és a tüdőm úgy összeszoruljon, mintha egy óriási ököl markolná. A bőröm minden egyes négyzetcentimétere libabőrös lett.

„Ő is itt van.”

Még mindig Lord Keston Osborn, Ridley márkija volt az egyetlen fiú, akitől a szívem eszeveszetten zakatolni kezdett. Bár igazából már nem is fiú. Hanem úriember… Majdnem tizenkilenc éves, jó kiállású, magával ragadó, és bosszantóan jóképű.

„Ő is a terv része, ő is a terv része, ő is a terv része…”

De hiába a mantrázás, alig tudtam koncentrálni, még kevésbé levenni róla a szememet.

A gyönyörűen kusza, sötétbarna fürtök alatt széles szemöldök vezetett a határozott vonalú orrhoz, a merész arccsonthoz és a széles, szép ívű ajakhoz. Messziről is jól látszott, hogy mélybarna bőre egészségesen ragyog, és az állkapcsa vonala olyan éles, hogy akár üveget is vághatna vele. Egy fiatalemberekből álló kisebb csoport vette körül, de ők szabályosan elhalványultak mellette, különösen, amikor a fent említett ajak mosolyra húzódott.

Irgalmas egek…

Tudtam, hogy ebből – a váratlan és túlságosan zsigeri reakciómból – még bajok lesznek. Ebben olyan biztos voltam, mint saját magamban. Ostoba módon azt reméltem, hogy az idő elhomályosította a vele kapcsolatos emlékeimet, de három év vajmi keveset ártott a dühítően jó megjelenésének vagy a lefegyverző mosolyának. Még vonzóbb volt, mint régen, ha ez egyáltalán lehetséges.

Gyűlölnöm kellett volna. De a gyűlölet haszontalan érzelem… Legalábbis akkor, ha az ember nem megfelelő módon használja.

Vágyakozás és a nosztalgia kavargott bennem, ám az érzelmi zűrzavar dacára nekem itt most volt egy célom, amit el kellett érnem, ezért szigorúan emlékeztettem magam, hogy ő is csak egy bábu a játszmában. A fő ellenfelem – a királynő – szintén itt volt valahol, ebben a hatalmas bálteremben.

– És milyennek találja Londont, Miss Whitley? – kérdezte Lady Jersey előkelő hanghordozással.

Megnedvesítettem az ajkamat, és úgy mosolyogtam, mintha nem épp az előbb húzták volna ki a talajt a lábam alól.

– Eddig nagyon tetszik, asszonyom. – A hangomba épp a kellő mennyiségű áhítatot vittem bele, ami nem esett nehezemre.

London a maga nemében páratlan volt. Az elit számára ez jelentette a világmindenség közepét, és az Almack’s volt annak ragyogó ékköve.

– Nem sokban emlékeztet Cumbriára, igaz?

Bólintottam, és szemérmesen lesütöttem a szemem.

– Cumbria nem fogható hozzá, Lady Jersey.

– Nos, igyekszünk – mosolygott, ahogy körbejáratta a tekintetét a szobán, és felderült az arca. – Jöjjön velem! Az a fantasztikus ötletem támadt, hogy bemutatom bájos pártfogoltadat az unokaöcsémnek – közölte Lady Birdie-vel, majd számító tekintete ismét rám szegeződött. – Körülbelül egyidősek lehetnek, és biztosra veszem, hogy ő és a társasága a szárnyai alá veszi. Maga megfelelő fajta lánynak tűnik.

A „megfelelő fajta” alatt természetesen azt értette, hogy kiváló hozományom van, ami Lady Birdie szerint addigra már élénk pletyka tárgya lett. A pénz a legzártabb, legelitebb köröket is képes megnyitni. Vagyon, kapcsolatok, szépség és erény: ez a női érvényesülés receptje az elit társaságban. Sőt még csak szépnek sem kellett lenni, ha az ember lánya megfelelő mennyiségű pénzzel rendelkezett.

Lady Jersey szemében két lábon járó hozomány voltam.

Fürgén átvágott a tömegen, mi pedig követtük. Végül is nem sérthettük meg a háziasszonyunkat azzal, hogy visszautasítjuk. Hirtelen megálltunk a frissítőkkel teli asztal mellett, de alig volt időm körülnézni, Lady Jersey máris megragadta a karomat.

– Itt is vagyunk – mondta. – Ridley, drágám, hadd mutassam be önnek Miss Lyra Whitley-t. Ő Lady Birdie pártfogoltja, nemrég érkezett a városba. Miss Whitley, ő itt az unokaöcsém, Lord Keston Osborn, Ridley márkija és Harbridge hercegének örököse.

Az idő lelassult, a vérem dübörgött a fülemben, ahogy a beszélgetés abbamaradt, és szabályosan éreztem, hogy egy tucatnyi kíváncsi tekintet szegeződik rám. Magasságos ég, nem álltam készen arra, hogy ilyen hamar szemtől szemben álljak vele! Ennek ellenére… Ránéztem. Nem tudtam megállni.

Szent atyám, milyen magas lett! Én is megnőttem, de még így is legalább tizenöt centiméterrel alacsonyabb lehettem, mint a jó kiállású, száznyolcvan centis Ridley. Ilyen közelről láttam sötétbarna hajának bronz és rozsdabarna árnyalatát, pont olyan volt, ahogy az évekkel ezelőtt beleégett az emlékezetembe. A tekintetem végigvándorolt testhez simuló fekete kabátján és makulátlan fehér ingén át a nyaksáljáig, amely éppen úgy emelte ki markáns állát, hogy alig bírtam parancsolni az ujjaimnak, nehogy végigsimítsak rajta. Egy topázzal és arannyal pettyezett, vidám barna szempárral találtam szemben magam.

Vajon az ember tüdeje felmondhatja a szolgálatot? Megtörténhet, hogy egész egyszerűen nem működik tovább? Mert egy szakajtónyi nyúlfiúra esküszöm, hogy itt most igencsak megfogyatkozott a levegő.

– Örülök, hogy megismerhetem, Miss Whitley – szólalt meg mély hangján, ami úgy csorgott végig az érzékeimen, mint meleg méz a forró brióson.

Édes istenem, miért kellett mézre és briósra gondolnom? Ettől most úgy csorgott a nyálam, mint víz a lyukas vezetékből. „Szedd össze magad, az ég szerelmére!”

– Én is örvendek, Lord Ridley. – Legalább annyi lélekjelenlétem volt, hogy pukedlizzem, és előírásosan szólítsam meg, nem a keresztnevén, ami pedig ott ült a nyelvem hegyén. A legszörnyűbb ballépés lett volna, ha nyilvánosan Kestonnak nevezem.

Alig figyeltem oda, miközben bemutatta a mellette álló másik három fiút: Lord Ansel Chent, Lord Blake Castletont és Mr. Rafi Nassert. Lady Jersey és Lady Birdie már hátat is fordítottak nekünk, hogy üdvözöljenek egy párt, aki leállt velük beszélgetni. Minden erőmmel próbáltam úgy viselkedni, mintha a belsőm nem olvadna épp lávává, és gyújtana fel mindent maga körül.

A márki szeme sarka ráncba futott, miközben engem tanulmányozott. Arcának tökéletességét kissé megbontotta összeráncolt homloka, mintha valami egy pillanatra megzavarta volna. A gyomromban hidegség vert tanyát. Vajon felismert? Vajon a tervem már azelőtt kudarcra ítéltetett, hogy elkezdtem volna megvalósítani? De aztán csak elvigyorodott, amikor a háta mögött az egyik fiú megszólalt:

– Isten hozta Londonban, új lány!

Bosszús lettem, amiért az előbb ennyire megrémültem, és igyekeztem előhívni magamból azt a távolságtartó viselkedést, amit órákon keresztül gyakoroltam. Most már Lyra Whitley voltam… És Lyra Whitley arra hivatott, hogy az ellenségei sírján táncoljon. Lyra Whitley olyan erős volt, mint egy természeti csapás. Egyszerre állig felfegyverzett katona és főnix, amely feltámad múltja hamvaiból. Lyra Whitley testesített meg mindent, amire Ela Dalvinak abban a pillanatban szüksége volt.

Ő volt az ellenfél királynője, aki éppen átveszi az irányítást a tábla felett.

Az előbb megszólaló fiúhoz fordultam. Úgy emlékeztem, Rafinak hívják.

Szemtelenül jóképű volt, aranybarna arcában érdeklődve csillogott felsőbbrendűséget sugárzó sötétszürke szeme. Ezt a pillantást kellett megpróbálnom leutánozni. Ezt kellett magamévá tennem.

A szempillámat rebegtetve elmosolyodtam, és még egy kis kacérságot is belevittem a hangomba:

– Szóval, mit kell tennie errefelé egy lánynak, hogy limonádét kapjon?

[2] A könyvben szereplő Niccolò Machiavelli-idézetek mind A fejedelem című művében találhatók, Lutter Éva fordításában.

MÁSODIK FEJEZET

Ela

Burghfield, Berkshire, 1814 januárja

Egy új család költözött a szomszédos birtokra, és én alig tudtam úrrá lenni az izgatottságomon. Már jó ideje nem történt semmi új a mi különösen álmoskás községünkben. Reggeli után vissza kellett fognom magam, hogy ne szaladjak a ház homlokzatánál lévő ablakokhoz, és ne vegyem szemügyre a birtokra vezető utat.

– Látsz már valakit? – visongott mellettem Poppy.

Megráztam a fejem, és az örökkévalóság óta legjobb barátnőmre pillantottam, akinek éppolyan mohó volt a tekintete, mint az enyém. Mindketten majd megvesztünk, hogy találkozzunk a szomszédokkal. Poppy sokkal közelebb lakott a falu központjához, de olyan gyakran töltötte nálam az éjszakát, hogy gyakorlatilag már családtagnak számított. Apám ügyvédjének a lánya volt, és amióta csak az apja elkezdett dolgozni az enyémnek, össze voltunk nőve.

Ahogy a cselédek fojtott hangú párbeszédéből kiokoskodtam, Harbridge újsütetű hercegének és hercegnőjének egy fia és egy nála egy évvel fiatalabb húga volt. Tekintve, hogy Poppy volt az egyetlen barátnőm, nagyon reméltem, hogy a lány kedves lesz majd. Kevés volt errefelé a megfelelő, korombeli társaság, különösképp mivel egy a világtól visszahúzódó gróf egyetlen gyermeke voltam.

– Mit gondolsz, milyen lesz? – kérdezte suttogva Poppy. – Úgy értem, Lord Keston.

– A herceg örököseként a hivatalos titulusa Ridley márkija, tehát a kortársai vagy Lord Ridley-nek vagy csak Ridley-nek szólítják – böktem ki gondolkodás nélkül.

Poppy elpirult.

– Ne légy ilyen leereszkedő, Ela!

– Nem állt szándékomban! Csak ez a megfelelő megszólítása. Sajnálom. – Összerezzentem sértett pillantásától, majd vállat vontam, és orromat a hideg ablakhoz nyomtam.

– Szerinted jóképű? – kérdezte Poppy.

– Valószínűleg rettenetes – válaszoltam. – Valamint nagyképű és arrogáns. A hercegek fiai mindig azok.

– Anyám azt mondja, hogy Őkegyelmessége nagyon jóképű férfi. Ha a papája jóképű, akkor minden bizonnyal Lord Ridley is az.

Száműztem a fejemből az esetlegesen jóképű, ám egészen bizonyosan pökhendi Lord Ridley gondolatát, és nem válaszoltam, csak bámultam tovább kifelé az ablakon, mintha pusztán a koncentrálással el tudtam volna érni, hogy hirtelen kocsik jelenjenek meg az úton. A cselédek – akik általában mindenről tudtak – reggelinél elárulták, hogy ma érkezik a család, és azóta a gyomrom a várakozástól émelygett. Kizártnak tartottam, hogy pusztán egy fiú miatt érezzek így. Vagy talán mégis lehetséges volt.

Nem mintha ezt bárkinek bevallottam volna, még a legjobb barátnőmnek sem. Mert mi van, ha a márki egy rossz modorú, rossz leheletű varangy? Mégsem tudtam átsiklani a tény felett, hogy a mellkasomat izgatott borzongás járja át. Papa főnemes volt, amitől én tiltott gyümölcsnek számítottam a cím nélküliek számára, beleértve a faluban élő fiúkat. Jó lenne végre olyannal találkozni, akivel talán szabad összeismerkednem, és esetleg még megfelelő párom is lehetne. Kivéve persze, ha beleszeret Poppyba, mint egyébként minden fiú Burghfieldben.

A reményeim éppoly gyorsan foszlottak szerte, mint ahogy fellángoltak.

– Mit csináltok, lányok? – hallatszott egy hang a hátunk mögül.

– Papa, hát visszajöttél! – sikoltottam fel, és apám karjába vetettem magam.

A nyüzsgő londoni szezonban apám figyelmének nagy részét a parlament kötötte le, de időnként Európába is el kellett utaznia. Mindig igyekezett hamar hazatérni hozzám a kontinensről, különösen mama halála óta.

Hiányoztak azok az idők, amikor mama még jól volt, és elkísértük apámat az utazásaira. Hármasban jártunk Franciaországban és Olaszországban, amikor még sokkal kisebb voltam, de azt is alig vártam, hogy visszamehessek vele Londonba. Remélhetőleg két-három év múlva én is meghajolhatok az udvarban Charlotte királynő előtt. Elvégre már majdnem tizenöt éves voltam!

– Szervusz, kicsi Ela-baba-bab!

– Nem vagyok baba-bab, papa! – méltatlankodtam. – Ha nem vetted volna észre, nőttem megint vagy három millimétert!

– Akkor hívjalak inkább az én kis babkarómnak?

Nem voltam magas, de még nem adtam fel a reményt, hogy csak későn érő típus vagyok. Nem akartam alacsony lenni. Nyúlánk akartam lenni, és szép, amilyen az anyám volt.

Poppy lecsusszant a pamlagról, és idegesen pukedlizett.

– Jó reggelt, Lord Marwick!

– Jó reggelt – üdvözölte a gróf a barátnőmet. – Hogy van az édesanyád?

Poppy halványan elmosolyodott.

– Kitűnően, uram.

Bár Poppy rendszeres vendég volt nálunk, mindig megilletődött az én barátságtalan és szigorú külsejű apámtól. Mint mindenki mást, őt is mindig elfogta az idegesség, amikor találkoztak. Bármennyire is bizonygattam neki, hogy apám igazából nem annyira félelmetes, nem hitt nekem. Meg volt győződve róla, hogy apám nem kedveli őt.

Ami butaság volt. Poppyt mindenki szerette.

Különösen a mama. Szoros kötelék alakult ki közöttük az órákon át tartó hímzés közben, amit én ki nem állhattam. A hímzés a kegyetlenség egy olyan aljas fajtája volt, amelyet csak azért találtak ki, hogy ártatlan kislányok ujjbegyét gyötörjék vele. Miután anyám ereje sorvadni kezdett az őt felemésztő kór miatt, Poppy mindennap meglátogatta, és hozott neki virágot. Leggyakrabban pipacsot, ami bár kétségtelenül utalt némi hiúságra, mégis épp olyan bájos volt, mint ő.

Nagy vigaszt nyújtott anyámnak, amikor a kebelbarátságunkról mesélt neki, és arról, hogy mi mindig ott leszünk majd egymásnak. Poppy volt az, aki törölgette a könnyeimet, amikor anyámat csaknem tizennégy hónapja eltemették, és ő lett az egyetlen vigaszom is. A lelki társam. Egy társ mindenben, ami igazán számított.

El sem tudtam képzelni, mihez kezdenék nélküle.

Poppy a szakácsnőtől kezdve a kertészeken át az inasokig mindenkit elbűvölt hosszú vajszőke fürtjeivel és rózsaszín, angyali arcával. Amikor ő mosolygott, az embernek egyszerűen muszáj volt vele együtt mosolyognia.

Tizenegy évesen, amikor először találkoztunk, imádni valóan bájos volt. Tizenöt éves korára alakja kellőképpen formás lett ahhoz, hogy magára vonja a falubeli fiúk tekintetét. Az ujja köré csavarta Michaelt, a plébános unokaöccsét, de Poppy mindig is meg volt győződve róla, hogy sokkal többre hivatott, mint hogy egy egyszerű plébános felesége legyen.

Vele ellentétben én alacsony és csontsovány voltam, említésre sem méltó keblekkel, így aztán senki, különösen az ellenkező neműek közül, még csak egy pillantásra sem méltatott. Nem mintha zavart volna. A fiúk fárasztóak voltak. És unalmasak.

Természetesen nem irigyeltem Poppytól a vonzó külsejét.

Legjobb barátok voltunk. Mindketten szívesen olvastunk rejtélyes történeteket, és csodálatos kalandokat találtunk ki tündérhercegnőkről és jóképű lovagokról. Általában ő játszotta a hercegnőt, én pedig a lovagot. Amatőr színdarabjaink kiváló lovagját alakítottam. Poppy túl jól ájuldozott ahhoz, hogy bármilyen más szerepet játsszon, ezzel szemben én imádtam lóbálni a kis fakardot, melyet magam faragtam, és felmászni a képzelt vártornyainkként szolgáló hatalmas tölgyfákra.

– Bemegyünk a faluba fagylaltért? Lehet, hogy vannak új ízek! – vetette fel Poppy, félbeszakítva a gondolatmenetemet. – Én fizetem. – Elvigyorodott, mivel jól tudta, hogy gyengém az édes, jeges finomság, és lehuppant mellém a pamlagra. – Azt hallottam, hogy Elderton boltjába új szalagok érkeztek, egyenesen Londonból. Azokat is szeretném megnézni.

Brr, szalagok. Ki akart volna órákon keresztül fényes szövetdarabokat bámulni, amikor azok úgyis csak egy főkötő szegélyén vagy egy női táska díszeként végzik? Inkább vájtam volna ki a szememet egy kötőtűvel. De elfojtottam a valódi érzéseimet, és lelkesedést színleltem.

– Azt mondod, hogy Londonból?

Poppy lelkesen bólogatott, és belém karolt.

– Igen. Hidd el, Ela, muszáj elmennünk! – pillogott rám olyan édesen, hogy majd elcsöppent. – Kérlek! Kaphatsz egy tucat cseresznyét a tetejére!

Nem tudtam megállni, és kölyökkutya-tekintete láttán elnevettem magam. Tényleg imádott mindent, aminek köze volt a divathoz, és az sem volt titok, hogy én pedig igencsak édesszájú vagyok. Megszorítottam a karját.

– Nos, egy tucat cseresznye valóban sokkal izgalmasabbá tesz mindent… – Már éppen hozzá akartam tenni, hogy talán jó lenne sétálni egyet, mert vágytam egy kis friss levegőre, de Poppy ekkor olyan hevesen karolt át, hogy majdnem mindkettőnket ledöntött a pamlagról.

– Szóljak a kocsisnak, hogy hozza elő a gróf hintóját?

Megdörzsöltem az állam. A falu nem volt messze gyalog, számtalanszor megtettük már ezt az utat – még hidegben is –, és előhozni apám családi címeres kocsiját nem volt kis feladat. De ránéztem a csinos kék ruhájára – ránézésre megint egy új darab –, és azt gondoltam, biztosan csak nem akarja, hogy tönkremenjen. Az erdő kiszámíthatatlan tudott lenni, főleg így, hogy az elmúlt hetekben sokat fagyott.

Fintorogva felkaptam egy viseltes, de meleg köpenyt, és felvettem a kalapomat. Végignéztem egyszerű, sötétszürke ruhámon.

– Lehet, hogy át kellene öltöznöm? – kérdeztem. Annak ellenére, hogy a gyászév már letelt, még mindig képtelen voltam rávenni magam, hogy élénkebb színeket viseljek.

Poppy csak egy futó pillantást vetett rám, majd felhúzta a kesztyűjét, és az arcomhoz nyúlt, hogy egy rövid tincset kihúzzon a kalapom alól.

– Badarság, jól nézel ki! Sőt tessék, most már elragadóan festesz! Siessünk, mielőtt az összes szalag elfogy! Gyerünk, kis csigám, mert lemaradunk a legjobb darabokról!

Természetesen csak kedveskedett. A hajam annyira kezelhetetlen volt, hogy az kész rémálom volt. Ellentétben mamáéval, akinek sűrű és fényes hajkoronája tintaszínű vízesésként omlott alá a fejéről, az én rövid, szálkás, barna tincseim semminek nem engedelmeskedtek, ami halványan is emlékeztetett egy hajkefére. A szobalányomnak is egy örökkévalóságig tartott, mire sikerült megszelídítenie ezt a madárfészket ma reggel. Szerettem a rövid hajat, mert kevesebb volt vele a munka, de most csak sóhajtottam egyet, és kifújtam a szemem elé lógó, hullámos frufrumat. Talán egy új szalag feldobná kicsit a külsőmet. Talán még jó benyomást is keltek az új szomszédainkban.

Rövid időn belül pihent lovakkal előállt apám hintója, mi pedig beszállhattunk.

– Ó, Ela, nézd! – kiáltott fel halkan Poppy, amikor a kocsi bekanyarodott, és megpillantottuk a szomszédos birtok felhajtóját. Közel egy tucat hintó és szekér állt ott. Férfiak és nők kis serege pakolta ki belőlük a bőröndöket, dobozokat és ládákat. Poppy majd kitörte a nyakát, amikor hátrafordult, hogy még egy utolsó pillantást vethessen rájuk. – Láttad ezt? Te jó ég, tényleg itt vannak! Később átmegyünk üdvözölni őket?

Semmitmondóan biccentettem.

– Biztos vagyok benne, hogy a papa már szervez valamit. – Poppy arca elkomorodott. Ha apám tényleg szervezett is valamit, annak ő nem volt része. Lehet, hogy az én szememben Poppy családtagnak számított, ám akkor sem volt Dalvi. Igyekeztem megnyugtatni. – De máskor elmegyünk majd hozzájuk, ígérem!

– Szavadon foglak – vágta rá újra boldogan.

Amikor megérkeztünk a faluba, és besoroltunk a főutcán haladó áruszállító kocsik közé, a főtéren nagy volt a nyüzsgés. A többnapos fagyos időjárást követően az emberek a kihasználva ritka napsütést kitódultak a szabadba. Bunny Teaszalonja zsúfolásig megtelt, a kirakatban lévő finomságok ínycsiklandóan hívogattak. Úgy éreztem, hogy miattuk talán már majdnem megérte ez a szalagvásárlás. Majdnem.

Felismertem néhány arcot az Elderton előtti tömegben. Mindenki tekintete a hintónkra szegeződött, amikor megérkeztünk. Az utóbbi időben egyre apadó vagyonunk ellenére Burghfield évtizedek óta a Marwick grófság székhelye volt. Nyirkos tenyeremmel lesimítottam fakó köpenyem elejét, és barátságos arckifejezést erőltettem magamra. A falubeliek mindig a Marwick grófjának lányaként nekem kijáró tiszteletet tanúsították irántam, de távolságtartóan viselkedtek velem. Már hozzászoktam.

A hintó megállt, és a kocsis kinyitotta az ajtót. Vártam egy pillanatot, mielőtt kiszálltam volna, hogy Poppy mehessen előre. Teljesen odavolt ezért, míg engem hidegen hagyott ez az előkelősködés. Túlságosan érdektelen voltam az efféle manírokhoz, míg Poppy élt-halt az ilyesmikért, és ez a kis szertartás olyan apró gesztus volt, amivel örömet okozhattam neki. Rám mosolygott, majd megfogta a felé nyújtott kezet, hogy lesegítsék a kocsiról. Néma árnyékként követtem.

A kirakat látványától megbabonázott tömegen átvágva – csak nem varázsszalagok voltak ott? – elindultunk az üzletbe.

– Florence, imádom az új ruhádat – visongott Poppy a boltos lányának, aki egy sárga muszlinruhát viselt, amin annyi volt a fodor, hogy már az is kész csoda, hogy befért az ajtón.

A zsebkendők mellett találtam egy nyugodt sarkot, ahol feltűnés nélkül visszahúzódhattam, és szemügyre vettem Florence-t. Erősen próbáltam visszafojtani a nevetést. Igazság szerint úgy nézett ki, mint egy óriási, vajkrémmel borított teasütemény.

– Egyetértek – hangzott a hátam mögül egy vidám hang. – Ennyi vajkrém senkinek nem tesz jót.

Ó, te szentséges ég! Hangosan kimondtam volna, amit gondoltam?

– Igen – jött a válasz. – És ezt is hallottam, ha esetleg kérdezné.

Összeszorítottam az ajkamat, és lassan megfordultam. Egy őzbarna kabátos fiú állt az egyik függöny mögött.

– Maga meg mit művel? Bujkál? – kérdeztem.

Rám nézett.

– Úgy tűnik, ugyanarra gondoltunk.

Megigazítottam a hajamat, és elfintorodtam.

– Én nem bujkálok. Én… Én csak megpihenek.

Újra megnéztem magamnak: egyáltalán nem tűnt ismerősnek. Sokkal magasabb volt nálam, bár ez nem nagy kihívás. Hetyke sapkája alól kikandikáltak sötét bronzbarna, göndör fürtjei. A sapka karimája alól sötét szempár csillant felém, az ajka önelégült mosolyra húzódott.

– Mit keres itt, az Elderton’sban? – kérdeztem suttogva. – A fiúk nem igazán szoktak idejönni.

Átható tekintettel nézett rám.

– A fiúk nem szerethetnek vásárolni?

– Nem így értettem – feleltem. – De a legtöbbjük a szalagok láttán világgá megy.

– Mi a baj a szalagokkal?

A szeme csillogásából tudtam, hogy csak ugrat.

– Nem érdekes – válaszoltam.

– Halkabban, különben lebukunk!

Úgy tettem, mintha tudomást sem vennék róla, és közben próbáltam lecsillapítani izgatott légzésemet. Tudtam, hogy Poppy bármelyik pillanatban a keresésemre indulhat, és nem akartam, hogy egy függöny mögé bújva találjanak egy ismeretlen fiúval. Akkor megnézhettem volna magam! Poppy most a Florence ruhájához illő bokacsizmájáról visongott olyan éles hangon, hogy azzal üveget lehetett volna repeszteni. Magasságos ég, hát van ennél gyomorforgatóbb a világon?

Halk kuncogásra eszméltem.

– Rossz szokása, hogy hangosan kimondja a gondolatait.

Az ördögbe!

– Magának pedig rossz szokása, hogy hallgatózik – vágtam vissza mogorván, átkozva lepcses számat, amiért ilyen könnyedén megosztottam a gondolataimat bármely jöttmenttel. Ez az én rejtekhelyem volt, amit ez a fiú most elvett tőlem. Bár, hogy őszinte legyek, ő volt itt először.

– Azért ez nem az én hibám, nemde? – Pár percig néma csend volt, mielőtt újra megszólalt. – A kishúgommal jöttem – mondta, és egy lányra mutatott, akinek bronzbarna és arany fürtjei az övéhez hasonló loknikban omlottak a vállára. – Ő az ott, Lady Zenobia. Most költöztünk a városba.

Lady Zenobia? Olyan gyorsan ugrottam hátra, hogy majdnem nekimentem a könyökének.

– Szóval maga…

Szertartásosan meghajolt, amit még ezen a szűk helyen is, ahová beszorultunk, sikerült tökéletesen kiviteleznie.

– Lord Keston Osborn, Ridley márkija, szolgálatára. És ön kicsoda?

– Ela. Ela Dalvi vagyok.

Elfelejtettem megemlíteni a rangomat, de őszintén szólva meglepett, hogy egyáltalán bármilyen értelmes szó elhagyta az ajkamat. Egyszerre három dolog futott át a fejemen. Egy: ez a fiú nem volt sem ellenszenves, sem modortalan; kettő: csak kis mértékben bizonyult önteltnek; és három: Poppynak jó nagy adagot kell bevennie az anyja repülősójából, ha megtudja, ki van itt!

HARMADIK FEJEZET

Lyra

A szerencse felerészben ura tetteinknek, hanem a másik felét (vagy majdnem annyit) önnön erőnk mozgat.

NICCOLÒ MACHIAVELLI

London, 1817 márciusa

Ridley márkija a pohara pereme fölött méregetett, miután hozott nekem egy meglehetősen hígnak tűnő limonádét. Aprót kortyoltam az italból, miközben a tekintete végigsiklott rajtam, pedig legszívesebben úgy döntöttem volna magamba, mint a sivatagból kimentett szomjazó az első pohár vizet.

– Első ízben jár Londonban? – kérdezte.

– Igen. Ennyire nyilvánvaló? – A hangom, amely általában mély, ámde kellemes volt, most sokkal rekedtebbnek hangzott a megszokottnál. Szerencsére nyomokban sem emlékeztetett fiatalabb énem vékony hangú csicsergésére.

– Ó, majd megszokja – szólalt meg Blake. (Vagy lehet, hogy Ansel?)

Blake a sápadt, szeplős, vörös hajú fiú, ebben biztos voltam, míg Ansel ázsiai származású, haja csillogóan fekete. Rafi volt a szürke szemű, nagyhangú perzsa. Elképzelhető, hogy Keston évekkel ezelőtt, amikor fiatalabbak voltunk, említette őket futólag, de nem beszélt róluk részletekbe menően. Örültem, hogy most arcokat is tudtam társítani a nevekhez.

– Nem vagyok benne biztos, hogy meg fogom szokni. Úgy hallottam, hogy errefelé a partikon gyémántgyűrűket és nyakkendőtűket osztogatnak ajándékként – mondtam csilingelő kacaj kíséretében. – Egyszerűen el sem tudok képzelni ekkora luxust. Mint például ezt itt – mutattam körbe.

– Az Almack’s semmi – jegyezte meg Rafi pimaszul vigyorogva. – Várjon csak, amíg Ridley pár hónap múlva megrendezi a családja híres szezonzáró bálját! Mindenki hetekig csak arról beszél majd – a bál előtt, és utána is. – Vakmerően végigmért. – És mely vidéki városka rejtegette előlünk ily sokáig bájait?

Legszívesebben öklendeztem volna a rámenősségétől, de inkább csak belekortyoltam az íztelen limonádéba.

– Úgysem ismerné. Egy jellegtelen kis falu, messze Londontól.

– Elhiheti, hogy mindannyiunknak volt már része álmos kis falvakban – szólt közbe Keston fanyarul. – Én, példának okáért, nem tudok betelni a város energiájával. Sokkal jobb, mint egy előadóterem, én mondom.

Ó, te magasságos, ez a bariton! Rafi egész nap flörtölhetett volna, semmi hatással nem lett volna rám, ám Kestonnak elég volt pusztán kinyitnia a száját. Bár nem emlékeztem, hogy régen is ilyen lett volna a hangja – ilyen mély és telt, hogy szinte érezni lehetett az ízét, akár egy falat csábító, keserédes csokoládéét. Ki gondolta volna, hogy egy hangszín ennyire… ennyire pezsdítő lehet?

– Mindannyian egyetemre járnak? – kérdeztem.

– Igen – válaszolta Ansel. – Blake és én Cambridge-be, ők ketten pedig Oxfordban végeznek majd, kivéve persze, ha Harbridge meghal, és Ridley lesz a herceg.

– Isten ments! – mormogta halkan Keston. – Remélem, apám hosszú és boldog életet él majd. Túl fiatal vagyok ahhoz, hogy a parlamentet vegyem nőül, mint ezek a mogorva öregemberek. Szeretném látni a kontinenst, nagy körutazást akarok tenni, és élni egy kicsit, mielőtt leköt a hercegség és a kötelességeim.

Blake felhorkant, de azért lehalkította a hangját.

– Tényleg azt hiszed, hogy Poppy jóváhagyja majd a te nagy túrádat? Az a lány csirizzel, és a biztonság kedvéért még jó néhány vasszeggel is magához rögzített.

A másik két fiú csatlakozott a nevetéshez, de Keston arca eltökélten kifejezéstelen maradt az állítólagos kedvese nevének említésére.

„Érdekes.”

– Poppy? – kérdeztem, érdeklődéssel követve a társalgást.

– Ridley cerberusa – válaszolta Ansel kuncogva. Rafi szándékosan eltúlozva körülnézett a bálteremben, tenyerét a homlokához tartva, mintha túl erős fénybe bámulna.

– Meglep, hogy még nem jött ide hozzánk, hogy megjelölje a területét, most, hogy Lady Jersey bemutatta nekünk a versenytársát, a friss húst.

– Hagyd abba, Rafi! – szólt rá Keston.

– A friss húst? – kérdeztem fintorogva. – Ez eléggé lekezelő.

Rafi úgy nézett rám, mint aki épphogy csak meg tudja állni, hogy megnyalja a szája szélét, de álltam a tekintetét, és addig vontam fel a szemöldökömet, amíg tovább nem siklott rólam a tekintete, és az arca mély pírba nem borult.

– Vadász vagyok – közölte, még mindig nem adva fel, hogy ő kerüljön fölénybe. – A hölgyek szeretik, ha üldözöm őket.

Megálltam, hogy ne horkantsak fel erre a hencegésre.

– Vajon valóban így lenne? Hadd adjak egy jótanácsot – néha jobban beválik némi finomság. Egy hölgy sem szereti, ha önhittséggel és hiúsággal öntik nyakon.

– Hűha! – kacagott fel Blake. – A vadásznak nincsenek megfelelő fegyverei.

– Nagyon is vannak – motyogta Rafi, miközben a barátai nevetésben törtek ki.

Éreztem magamon Keston szórakozott tekintetét, de nem mertem felnézni. Hálót kellett szőnöm, és ehhez nagyon céltudatos póknak kellett lennem, azaz a feladat az volt, hogy behálózzam Keston legjobb barátait, és nem az, hogy az elismerése fényében sütkérezzem.

– Tetszik nekem ez a lány – közölte Rafi egy feszült pillanat után. – Tartsuk meg!

– Sajnos én nem egy tárgy vagyok, amit bárki is megtarthat – válaszoltam könnyedén. – Ám önök négyen elég szórakoztatónak tűnnek, szóval talán meg lehet győzni, hogy maradjak.

Blake elvigyorodott, és szeme kitágult elragadtatásában.

– De ugye tudja, hogy bajt hozhatunk magára?

„Ahogy én is rátok.”

– Hogyhogy?

– Az a hír járja rólunk, hogy túl sokat mulatunk – kacsintott rám. Nem tudtam nem észrevenni, mennyire imádni való. Persze nem olyan félistenszerűen, mint Keston, de életerős és pajkos volt a sűrű vörös hajával és bajt sejtető, élénkkék szemével.

– Elhiheti – mondtam nevetve –, hogy már kilométerekről kiszúrtam, milyenek lehetnek. – Egyenként rájuk mutattam az ujjammal: először Kestonra, aztán Rafira és Anselre, majd végül Blake-kel zártam a sort. – A herceg, a korhely, a tudós és az udvari bolond.

Blake elfintorodott.

– Hé, honnan tudja, hogy nem én vagyok a herceg?

Keston szélesen elvigyorodott, és kedvesen a barátja karjába bokszolt.

– Pajtás, ezt még ő is látja.

– Na de hogy udvari bolond? – Blake drámaian a szívére szorította a kezét. – Legalább nevezne a legjóképűbbnek vagy a legsármosabbnak, vagy valami ilyesminek!

Vigyorogva a vállához emeltem a legyezőmet, és mindkét oldalt megérintettem, mintha én lennék a királynő, aki épp lovaggá üt egy udvaroncot.

– Legyen hát a neve Sir Charmeur.

Mindannyian nevetésben törtünk ki Blake megenyhült arckifejezését látva.

– Mi olyan vicces? – kérdezte egy női hang. Még időben fordultam hátra ahhoz, hogy lássam, ahogy egy szőke nő ráfonódik Kestonra. Három lány kísérte. Természetesen fel voltam készülve arra, hogy találkozom Poppyval, ám most, hogy láttam, mégis egyszerre feszült meg az állkapcsom és ugrott görcsbe a gyomrom.

Az én kétszínű egykori legjobb barátom.

Kestonhoz hasonlóan őutána is megfordultak az emberek. Tündérszerű volt és karcsú, és egy lenyűgöző, zöldeskék szaténruhát viselt, melynek láttán bármelyik lány megzöldült volna az irigységtől. Halvány jégkék szeme számítóan és ridegen nézett az enyémbe. Álltam a tekintetét.

– Ő itt Miss Lyra Whitley – szólt közbe Ansel, mielőtt még Keston bemutathatott volna. – Lady Birdie pártfogoltjaként érkezett közénk.

– Ő a pártfogóm – magyaráztam, amikor Poppy tekintete Lady Birdie felé siklott, aki alig egy karnyújtásnyira állt tőlünk, beszélgetésbe mélyülve Lady Jersey-vel és Lady Seftonnal. Időről időre magamon éreztem Lady Birdie tekintetét – nagyon komolyan vette a gardedámi feladatát.

Keston megköszörülte a torkát, és a lány felé mutatott, aki éppen köpenyként lógott a vállán.

– Miss Whitley, engedje meg, hogy bemutassam Miss Landerst. Miss Landers, ő itt Miss Whitley.

– Örvendek – mondtam, amikor Poppy nem szólalt meg.

Ezután a márki sorra a többi újonnan érkezettre mutatott: egy szoborszerű, vörösesbarna bőrű lányra, akinek fekete haja a válláig ért; egy törékeny ifjú hölgyre, akinek az enyémhez hasonló színű, rövid frizurája előnyösen emelte ki a vonásait; és egy karcsú, rózsás arcú, sötétbarna hajú kisasszonyra. Ahogyan azzal számolni lehetett, mindannyian megvetéssel bámultak rám. Magamban felsóhajtottam. Miért van az, hogy egyes lányokat az éltet, ha megfélemlíthetnek valakit? Bár, amennyiben Poppy csatlósai voltak, valószínűleg a purgatóriumba is követték volna, ha azt parancsolja nekik.

A márki sorban bemutatta őket.

– Lady Simone Blakely, Miss Aarvi Nath és Miss Emma Rhodes.

– A báli szezonra érkezett, Miss Whitley? – kérdezte Poppy, és az ujja hegyével végigsimított Keston kabátujján. Megálltam, hogy ne kacagjak fel. Annyira védte a határait, hogy ezzel az erővel körbe is pisilhette volna a márkit, mint egy kiskutya.

– Így van – válaszoltam barátságosan. – Meglehetősen lenyűgöző. Nagyon hálás voltam, hogy Lord Ridley nagynénje bemutatott. Még nem sok időm volt rá, hogy bárkivel is megismerkedjek. Szédült tempóban pakoltam ki a holmimat a Grosvenor Square-en, és a néhány héttel ezelőtti udvari bemutatkozásom óta ez az első alkalom, hogy kimozdultam otthonról.

– A Grosvenor Square-en lakik? – kérdezte Poppy, és felcsillant a szeme.

Úgy bólintottam, mintha nem is most neveztem volna meg lakhelyemként London egyik legexkluzívabb címét.

– Igen. Ismeri?

– Ridley ott lakik – kotyogott közbe Blake. – Nézzenek oda, szomszédok lesznek!

– Talán egyszer majd körbevezethetne – mosolyogtam finoman a márkira. – Még nem sokat láttam Londonból.

Éreztem magamon Poppy tekintetét. Nyilvánvalóan felmérte ruhám divatos szabását, valamint a nyakamban csillogó gyöngyöket. Kétlem, hogy felismerte volna őket, hiszen mama ritkán viselte ezt a darabot. Ez a gyöngysor és a burmai rubinból készült ékszerszett azon kevés dolgok egyike volt, amelyeket apám nem adott el, hogy ki tudja fizetni a hitelezőit, és így megörököltem őket.

Nagy elégtételt éreztem. Hadd nézzen. Hadd nézzenek mindannyian. Elfordultam, hogy elrejtsem önelégült arckifejezésemet, felhajtottam a pohár limonádét, és az ott várakozó inas tálcájára tettem, mielőtt egymásra néztünk volna Lady Birdie-vel. Azután tekintetem a francia négyest épp befejező négy párra siklott. A gardedámom vette a lapot, és kedves mosollyal közelebb lépett.

– Táncolnia kellene, Lyra – javasolta. – Esetleg valamelyik új barátja felkérhetné.

– Milyen kedves ötlet! Ridley, kedvesem – szólt közbe Lady Jersey hangosan. – Valóban fel kellene kérnie Miss Whitley-t táncolni, hiszen ez az első bálja. Az én édes Patience-em épp most mesélte, hogy nincs senkije a világon, és apja utolsó kívánságára jött vissza Londonba. Hát nem tragikus? Szegénykém.

Majdnem felnevettem Lady Birdie keresztnevének hallatán. Ugyanis türelmének teljes hiánya állandó szórakozást jelentett számomra.

– Ahogy óhajtja, nénikém – felelte Keston könnyedén, kiszabadította magát Poppy karmai közül, és felém nyújtotta a karját. – Miss Whitley, csatlakozik hozzám a füzértáncra?

Poppy semmit nem mondhatott anélkül, hogy ne tűnt volna gorombának vagy modortalannak, különösen nem egy olyan befolyásos személynek, mint Lady Jersey. Az ajka keskeny vonallá húzódott, de sarkon fordult, és magával rángatta a háborgó Blake-et, aki némán és teátrálisan azt tátogta felénk, hogy „miért én”. Az ajkamba haraptam, nehogy felvihogjak.

Tenyeremet a márki alkarjára tettem, és hagytam, hogy bevezessen a terem közepére, ahol a többi pár már készülődött a táncra. Azt hittem, Keston csatlakozik majd Blake-hez és Poppyhoz, de ő a bálterem egy másik részébe irányított, ahol Ansel állt mereven egy törékeny, sötét hajú fiatal hölggyel, aki nagyon hasonlított rá.

– Lord Ridley – csicseregte a lány. – Úgy fest, mint aki jó egészségnek örvend.

Keston oldalra biccentette a fejét.

– Lady Rosalin. Engedje meg, hogy bemutassam Miss Whitley-t. Nemrég érkezett a városba. – Egy pillanatra rajtam felejtette melegbarna szemét. – Ő itt Lady Rosalin. Anselt, vagyis „a tudóst”, ahogy az imént nevezte, már ismeri.

Ansel elvigyorodott.

– A szemüveg miatt van?

– Igen – válaszoltam, amikor elfoglaltuk a helyünket. – Annyira műveltnek látszik tőle.

– Miközben az igazság az, hogy akkor sem ismerne fel egy tudományos leckét, ha az kiszúrná szemét – motyogta halkan Rosalin, amikor összeérintettük a jobb kezünket. Elnevettem magam ezen a fanyar megjegyzésen. – Mindenki tudja, hogy csak azért hord szemüveget, hogy lenyűgözze a lányokat.

Halványvörös pír öntötte el Ansel arcát.

– Csend, kuzin! Kellemetlen helyzetbe hozol, és megígértem anyámnak, hogy ezt a szettet veled táncolom.

Rosalin bosszús arckifejezését látva az ajkamba haraptam, de azután megszólalt a zene, és miközben nagy körbe rendeződtünk, igyekeztem a lépésekre koncentrálni. Keston keze meleg volt, és amikor szétváltunk, meghajoltam Ansel előtt, míg Rosalin is hasonlóképp cselekedett Kestonnal. Pördültünk és fordultunk, és én majd szétrobbantam a boldogságtól.

– Jól táncol – jegyezte meg Keston, amikor a következő fordulónál újra összetalálkoztunk.

– Köszönöm, Lord Ridley – válaszoltam egy csipetnyi gúnnyal a hangomban. – Bámulatra méltó, mit ki nem hoz belőlünk, faragatlan vidékiekből néhány tánclecke.

– Nem így értettem.

Lesütöttem a szememet.

– Tudom. Csak ugrattam. A tánctanárom boldog lesz, ha megtudja, hogy még egy herceg fiával is jól elboldogultam, sőt kiérdemeltem örök csodálatát.

Ridley elgondolkodva nézett rám, és eltűnődtem, nem mentem-e túl messzire. Az volt a cél, hogy elbűvöljem, de a testem annyira abszurdan reagált a közelségére, hogy attól kötekedővé váltam.

Újra szétváltunk, az új partnerem Blake lett. Nem vettem észre, hogy a négyesük a miénk mellett kötött ki az utolsó forduló után.

– Jól szórakozik, Miss Whitley?

– Nem annyira, mint amennyire ön, ebben biztos vagyok – válaszoltam egy oldalpillantást vetve a bosszús Poppyra, aki most Ansellel került párba.

Blake vigyorgott és a szemét forgatta, mire felkacagtam, kiérdemelve ezzel nemezisem szúrós pillantását.

– Nem kedveli önt.

– Erre magam is rájöttem – feleltem. – Ő és a márki egy pár?

Blake ajka mosolyra rándult, és szeme huncutul felcsillant.

– Nem. Csak Poppy hiszi, hogy igényt formálhat rá, de Ridley-t nem érdekli.

Mily ínycsiklandó kis információmorzsa. A pletykalapok értesülései szerint úgy tűnt, hogy a márki és Poppy várhatóan összeházasodnak. Ez az új hír azonban nem változtatott a terveimen. Keston talán nem rajongott Poppyért, de ő egyértelműen odavolt a márkiért. És különben is, rendkívül kielégítő érzést nyújtott volna, ha elérem, hogy belém szeressen, majd összetöröm állhatatlan szívét.