Annie Ernaux

Egyszerű szenvedély
A fiú

– részlet –

Fordította Szávai János

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Annie Ernaux: Passion simple
Éditions Gallimard, Paris, 1991

Annie Ernaux: Le jeune homme
Éditions Gallimard, Paris, 2022

© Éditions Gallimard, Paris, 1991, 2022
Hungarian translation © Szávai János, 2001, 2023

Egyszerű szenvedély

A Nous deux – a magazin – obszcénebb, mint Sade.

Roland Barthes

Az elmúlt nyáron, életemben először, megnéztem a televízióban, a Canal+ adón egy pornófilmet. Nincs dekóderem, a képernyőn megjelenő képek zavarosak voltak, a beszédet furcsa zajok helyettesítették, recsegések, csobbanások, mintha egy másik nyelv szólalna meg, lágyan, megszakítás nélkül. Amit ki lehetett venni: egy nő fűzőben és harisnyában, egy férfi. A történet érthetetlen volt, semmiféle összefüggés sem látszott a gesztusok és a snittek között. A férfi közelebb lépett a nőhöz. Közelkép következett, a nő nemi szerve, melyet nagyon jól ki lehetett venni a csillogó képernyőn, azután a férfi merevedő nemi szerve, mely belehatolt a nőébe. A képen hosszú percekig mutatták, különböző nézőpontokból, a két nemi szerv mozgását. Majd újból megjelent a farok, most a férfi kezében, és a sperma kilövellt a nő hasára. Biztosan hozzá lehet szokni ehhez a látványhoz, de először megrendítő volt. Évszázadok sora, több száz nemzedék, és most először látni, ahogy egy női nemi szerv és egy férfi nemi szerv egyesül, látni a spermát – ha valaki véletlenül ilyet látott, majd belehalt, most pedig olyan mindennapos látvány, mint egy kézfogás.

Úgy gondoltam, az írásnak is efelé kellene tartania, ugyanolyan hatást keltenie, mint a nemi aktus látványának, szorongást és megdöbbenést, az erkölcsi ítélőerő felfüggesztését.

Az elmúlt év szeptemberétől kezdve semmi mást nem csináltam, csak vártam egy férfira: vártam, hogy telefonáljon, hogy feljöjjön hozzám. Eljártam az áruházba vásárolni, eljártam moziba, ruháimat leadtam a tisztítóba, olvastam, dolgozatokat javítottam, ugyanúgy éltem, mint azelőtt, de ha nem lett volna a hosszú megszokás, képtelen lettem volna bármire is, vagy legfeljebb rettentő erőfeszítés árán. Főleg beszélgetés közben éreztem úgy, hogy csak a lendület visz tovább. A szavak s a mondatok, de még a nevetés is, úgy formálódtak a számban, hogy nem gondolkodtam, hogy nem volt mögöttük akarat. Egyébként nagyon halványan emlékszem csak arra, hogy mit is csináltam, milyen filmeket láttam, kikkel találkoztam. Az egész viselkedésem megjátszott volt. Akaratom, vágyam s az a valami, amit emberi intelligenciának szokás nevezni (előre látni, mérlegelni a mellette és az ellene szóló érveket, felmérni a következményeket), csak akkor nyilvánult meg, ha kapcsolatban volt vele:

elolvasni az újságban az országát érintő cikkeket (külföldi volt)

kiválasztani a megfelelő ruhát és sminket

levelet írni neki

friss ágyneműt húzni, és virágot tenni a hálószobába

feljegyezni, hogy miket fogok mondani neki legközelebb, ami érdekelheti

whiskyt venni, gyümölcsöt, különféle csemegéket az együtt töltendő estére

kigondolni, hogy megérkezésekor melyik szobában fogunk szeretkezni.

Másokkal beszélgetve kizárólag az olyan témák keltették fel érdeklődésemet, amelyek vele voltak kapcsolatban, a munkájával, az országgal, ahonnét származott, azokkal a helyekkel, ahol előzőleg járt. Beszélgetőtársam nem is sejtette, hogy hirtelen feltámadt érdeklődésem nem az előadásmódjának és nem is magának a témának szólt, hanem annak a ténynek, hogy megismerkedésünk előtt tíz évvel A. Havannában szolgált, s talán járt is ebben a Fiorendito nevű night-clubban, amelyet a figyelmemtől felajzott beszélgetőtársam rendkívüli részletességgel írt le. Hasonlóképpen, olvasás közben is csak azok a mondatok kötöttek le, amelyek egy férfi és egy nő kapcsolatát érintették. Úgy éreztem, megtudok belőlük valamit A.-ról, s hogy amit hinni akarok, az általuk értelmet kap. Így amikor Grosszman Élet és sorsában azt olvastam, hogy „aki szerelmes, az csókolózás közben lehunyja a szemét”, rögtön arra gondoltam, hogy A. szeret, hiszen így csókolt. A regény hátralévő része aztán ugyanolyan volt, mint számomra minden az alatt az egy év alatt, segített múlatni az időt két találkozás között.

Jövőm nem volt több, mint a következő telefonhívás, egy újabb találka megbeszélése. A hivatásommal járó elfoglaltságokon kívül – ennek időbeli határait A. ismerte – igyekeztem minél kevesebbet elmenni hazulról, mert féltem, hogy távollétemmel elszalasztom a hívását. Lemondtam a porszívó és a hajszárító használatáról, nehogy ne halljam meg a telefon csöngését. Ez a csöngés fellobbantotta bennem a reményt, amely azonban gyakran csak addig tartott, míg lassan fölemeltem a kagylót, s belemondtam, hogy halló. Amikor ráébredtem, hogy nem ő az, olyan kétségbeesés fogott el, hogy iszonyodni kezdtem a vonal másik végén beszélő hívótól. Ha viszont A. hangja szólalt meg, akkor bizonytalan, fájdalmas és persze féltékeny várakozásom oly gyorsan elillant, hogy úgy éreztem, az előbb bolond voltam, s most újból teljesen normális vagyok. Megdöbbentett, hogy ez a hang alapjában véve mennyire jelentéktelen, s hogy mégis milyen aránytalanul fontos az életemben.

Ha azt jelezte, hogy egy órán belül ott lesz – „megfelelő az alkalom”, vagyis talált valami ürügyet, hogy elkéssen, s a felesége mégse gyanakodjék rá –, akkor egy másfajta várakozásba léptem át, gondolattalanul, vágytalanul (olyannyira, hogy felmerült bennem, talán nem is fogom élvezni), teli lázas energiával, képtelenül arra, hogy rendet tegyek feladataim között: zuhanyoznom kell, elővenni a poharakat, belakkozni a körmömet, letörölni a port. Nem is tudtam már, kit várok. Teljesen magába nyelt az a pillanat – melynek közeledtét mindig kimondhatatlan félelemmel vártam –, amikor meghallom a kocsija fékezését, az ajtócsapódást, lépteit a bejárat kövén.

Amikor hosszabb időközt hagyott, három vagy négy napot a telefonja és a jövetele között, akkor viszont undorral töltött el minden elvégzendő munkám, a baráti vacsorameghívások, minden, ami megelőzte a találkozást. Szerettem volna, ha nincs más dolgom, mint hogy őt várjam. És folyvást növekvő rettegésben éltem, hogy közbejön valami, ami megakadályozhatja találkánkat. Egy délután, amikor autóval hazafelé tartottam, őt pedig egy félórával későbbre vártam, egyszerre eszembe jutott, hátha karambolozni fogok. S mindjárt: „Nem tudom, megállnék-e.”1

Amikor készen lettem, kifestettem magam, megfésülködtem, rendet raktam a házban, s maradt még időm, képtelen voltam rá, hogy olvassak vagy dolgozatot javítsak. Nem akartam ugyanis másra figyelni, mint arra, hogy A.-t várom, nem akartam elrontani a várakozást. Gyakran előfordult, hogy fölírtam egy lapra a dátumot, az órát és hogy „mindjárt jön”, azután egy-egy mondatot, rettegésemet, hogy esetleg nem jön, hogy már kevésbé kíván. Este elővettem ugyanazt a lapot, „eljött”, s teljesen rendszertelenül följegyeztem együttlétünk részleteit. Aztán döbbenten meredtem a teleírt papírra, a két részre, az előtte és az utána leírtakra, az olvasás folyamatos volt, megszakítás nélküli. A kettő közt voltak mindazok a szavak és mozdulatok, amelyek mellett minden más nevetségesnek tűnt, beleértve a rögzítés kísérletét, az írást is. A kettő közt volt az az időköz, melyet kocsija, a Renault 25-ös fékezése, majd indulása foglalt keretbe, és amelynél – biztosan tudtam – soha semmi fontosabb nem történt az életemben, sem a gyerekeim, sem a diplomáim, sem az utazásaim: ennél a vele töltött délutánnál az ágyban… … …

A fiú

Míg meg nem írom a dolgokat, nem jutnak el
a végkifejletig, csupán megéltem őket.

Öt évvel ezelőtt suta éjszakát éltem át egy egyetemistával, aki akkor már egy év óta rendszeresen írt, s találkozni akart velem.

Gyakran szeretkeztem pusztán azért, hogy rávegyem magam az írásra. Azt akartam, hogy a fáradtság s az utána jövő csömör majd bizonyítsa, nincs mit várni az élettől. Azt reméltem, hogy a lehető legvadabb vágyakozás, az élvezés vége meghozza számomra a bizonyosságot: a legszenvedélyesebb élvezet egy könyv megírása. Talán a könyv megírásának a vágya vitt rá – nem mertem ugyanis belefogni a feladat nagysága miatt –, hogy fölvigyem magamhoz egy italra A.-t, miután megvacsoráztunk egy étteremben, ahol félénkségében vacsora közben szinte meg sem szólalt. Közel harminc évvel volt fiatalabb nálam.

Hétvégeken találkozgattunk, közben pedig egyre inkább hiányoztunk egymásnak. Naponta hívott, mindig telefonfülkéből, nehogy a lány, akivel együtt élt, gyanút fogjon. Vizsgagondjaik és a túl korai együttélés szokásrendjének foglyaiként el sem tudták képzelni, hogy a szeretkezés más is lehet, mint a vágyakozás többé-kevésbé lelassított kielégítése. Hogy lehet folyamatos teremtés is. Ez az újdonság olyan lelkesedést keltett benne, hogy egyre inkább kötődtem hozzá. A kaland így fokozatosan történetté változott, melyet vágytunk végigvinni, holott sejtelmünk sem volt arról, hogy hová vezet.

Amikor, megelégedésemre és megkönnyebbülésemre, szakított a barátnőjével, és a lány kiköltözött a lakásukból, szokásommá vált, hogy péntek estétől hétfő reggelig nála maradtam.

Rouenban lakott, abban a városban, ahol a hatvanas években magam is egyetemre jártam, de amelyen az évek során csak átutaztam, amikor szüleim sírját látogattam Y.-ban. Amikor megérkeztem hozzá, behajigáltam a konyhába az ennivalót, amit hoztam, hogy rögtön szeretkezhessünk. Ahogy a szobába beléptünk, már szólt a zene, többnyire a Doors. Aztán már nem hallottam semmit.

Újból átjártak a She Lives on Love Street keményen kopogó akkordjai és Jim Morrison hangja. A padlóra fektetett matracon hevertünk. Ilyenkor óriási volt a forgalom. A szoba falára mozgó fényeket vetítettek az autók lámpái a magas, függönytelen ablakokon át. Úgy éreztem, hogy tizennyolc éves korom óta sohasem keltem ki az ágyból, ugyanaz az ágy volt, csak éppen különböző helyeken, más és más, egymástól megkülönböztethetetlen férfiakkal.

Lakása a régi közkórházra nézett, amely egy évvel korábban máshová költözött, éppen átépítették, hogy a prefektúrának adjon helyet. Az épület este ki volt világítva, gyakran egész éjjel világosak maradtak az ablakok. Elöl a nagy, négyzet alakú udvar üresen sötétlett a zárt vaskerítés mögött. Az éjjeliőrökön kívül egyetlen lelket sem láttam. Erre a helyre, ebbe a kórházba hoztak be egyetemista koromban egy januári éjszakán, amikor majdnem elvéreztem egy tiltott abortusz után. Nem emlékeztem már, melyik szárnyban is volt a kórterem, ahol hat napig feküdtem. Ez a meghökkentő, már-már hallatlan egybeesés egy rejtélyes találkozás jele volt, egy olyan történeté, amelyet végig kellett élnem.

Vasárnap délutánonként, ha esett, maradtunk a paplan alatt, szunyókáltunk vagy elaludtunk. A csendes utcáról fölhallatszott a kevés járókelő hangja; többnyire idegenek voltak, a közeli gyermekotthonból. Úgy éreztem, gyerek vagyok Y.-ban, az ágyon fekve olvasok, miközben holtfáradt anyám ruhástul elaludt a vasárnapi ebéd után, a bolt ilyenkor zárva volt. Nem volt többé korom, félig alva sodródtam két időtartomány között.

A lakása kényelmetlen volt, csak a legszükségesebb berendezéssel, mint házaséletem első lakása, amikor a férjem és én még egyetemisták voltunk. A villanytűzhely termosztátja nem működött, folyton attól tartottam, hogy a bélszín odaég, ha meg tésztát vagy rizst főztünk, folyton szanaszét fröcskölt a forró víz. A hűtőt sem lehetett beállítani, a saláta jéggé fagyott a zöldségtartóban. Három pulóvert kellett magamra húznom, hogy elviseljem a nyirkos hideget, a lakást a belmagasság meg a rosszul záródó ablakok miatt a méregdrága villanyradiátorok sem tudták átfűteni.

Elvitt a fiatalok törzshelyeire, a Bureau-ba meg a Big Ben bárba. Meghívott a Jumbóba. A kedvenc rádiója az Europe 2 volt. Esténként egy talk show-t, a Nulle part ailleurs-t nézte. Akik köszöntek neki az utcán, mind fiatalok voltak, többnyire egyetemisták. Ha megállt velük egy szóra, félrehúzódtam, lopva méregettek. Utána elmagyarázta, ki milyen szakos, és hogy jól megy-e neki vagy sem. Néha diszkréten jelezte, amikor egy bölcsészkari professzora jött szembe, és kért, hogy ne forduljak vissza. Kitépett a generációmból, de nem voltam benne az övében sem.

Rettenetesen féltékeny volt – azzal vádolt, férfi járt nálam, mert a vécé ülőkéje fel volt hajtva –, vagyis biztos lehettem szenvedélyében, és képtelenségnek kellett tartanom barátai feltételezett szemrehányásait: hogy járhatsz egy klimaxos nővel?

Olyan szenvedéllyel szeretett, amilyennel ötvennégy éves koromig még egyetlen szeretőm sem… … …

Jegyzetek

1 Gyakori szokásom, hogy összevetem pillanatnyi vágyamat és egy olyan balesetet, melyet én okoznék, vagy amelynek az áldozata lennék, egy betegséget, valamiféle többé-kevésbé tragikus eseményt. Elég biztos módszer vágyam felmérésére – és talán arra is, hogy a sorsot kihívjam – annak a mérlegelése, hogy hajlandó volnék-e képzeletben megfizetni az árát. „Ha sikerül befejeznem, amit írok, azt se bánom, ha porig ég a házam.”

Tartalom

Egyszerű szenvedély

A fiú

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Orzóy Ágnes
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 380 6

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL