Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

A. G. Slatter

The Path of thorns

Titan, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-204-1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022 by A. G. Slatter

© Hungarian translation 2024, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

„Minden sötétség ajándék, de meg kell találnod benne a fényt.”

(Murcianus: Furcsaságok könyve)

1

Végre véget ért.

Vagy most kezdődik.

Ki tudná megmondani?

Három hét óta egyik járműből a másikba szálltam; a legkülönbözőbb korú, tisztaságú és minőségű járművekbe, hasonlóképpen különböző útitársak mellé. Whitebarrow-tól Briartonig utaztam, Lelant’s Bridge-től Angharad’s Breach-ig, a pusztuló Lodellantól, ahol a hamu alatt sokfelé még izzik a parázs, Cwen’s Ruinig, Bellsholmtól Ceridwen’s Landingig, és köztük át a sok apró, nemszeretem kis településen. Sok kerülővel megtett út, kétségkívül, de megvolt rá az okom. És ma délután a legeslegutolsó jármű végre letett az úti célomnál, mielőtt néhány főre csökkent utasaival – három szőke, száraz kóróra emlékeztető nővel, mellesleg nővérekkel, akiknek nem volt egyetlen jó szavuk sem másokról, és az együtt töltött órák alatt egy szót sem szóltak hozzám – és címre szóló küldeményeivel együtt továbbzörgött a falu, Morwood Tarn felé.

Pontosabban úti célom kapuja előtt, ahonnan még hosszabb séta vár rám e késői órán, poggyásszal együtt, mint kívántam volna. Mindenesetre várok egy darabig, abban a hiú reményben, hátha elém jön valaki, de végül nem marad más, mint az apostolok lova. Belépve a magas, fekete vaskapun, melynek csúcsán a cirkalmas M betű díszlik, utazóládámat betolom a sűrű bokrok alá – mintha bárki is e távoli hely mellett elballagva a fejébe venné, hogy átkutatja kevéske holmimat. A jegyzetfüzeteim a hátitáskámban vannak, az értékeimet pedig az útitáskám tartalmazza, ami olyan nehéz, hogy felváltva viszem hol az egyik, hol a másik kezemben. Szívből utálom cipelni, de óvatos vagyok, mint mindig, és becsben tartom azt, ami majd két éven keresztül megtartott.

Fák között vezet a göröngyös, keréknyomokkal teli út. Az öreg tölgyek, tiszafák és kőrisek olyan magasak, hogy a lombjuk összeér felettem. Talán megcsodálnám a szépségüket, ha nappal jönnék erre, amikor több a fény, ha nyár lenne, és nem ősz, vagy ha bíborvörös kabátom vastagabb anyagból készült volna, és ha a rám váró feladatok nem készítették volna ki máris az idegeimet. És főleg, ha röviddel azután, hogy beljebb jutottam a birtok területén, nem kezdek hangokat hallani az út menti aljnövényzetben.

Nem akarom megszaporázni a lépteimet, noha gyötrelmeket állok ki attól, hogy tartom az egyenletes tempót. Nem kiáltok fel félelmemben, nem akarom tudni, ki van ott. De megtapogatom a szoknyám jobb oldalán lévő zseb mélyét, ott van-e a hosszú pengéjű késem. Épp elég sötét utcán jártam, hogy tudjam, a félelem gyorsabban öl, mint a beléd mártott kés vagy a nyakszorító vas, mert elveszi az eszedet, és pánikba hajszol.

Bármi lopakodik is erre, valahogy érzem, hogy szándékosan csak annyi zajt csap, hogy tudomást szerezzek a jelenlétéről. Egy-egy szörtyögést, vacogást nyilván jóindulatúnak kell tartanunk, mégsem lehetnek azok, ha a forrásuk kihívóan rejtőzködik. A könnyű szél hébe-hóba felém sodor egy szagot – erős pézsmaillatot, mint egy friss hússal élő, odúlakó állaté –, amitől kis híján kiver a víz. Felszegem az állam, mintha a fák ágain túli magasban nem sötétítenék el viharfelhők az eget, mintha nem lopakodnának mögöttem, mintha nem kalapálna úgy a szívem, hogy alig hallani tőle a mennydörgést. Lépdelek tovább és tovább egyenletes ütemben.

Végül kilépek a lombkoronával fedett, kanyargós útról, és elém tárul az odalent elterpeszkedő udvarház látványa. Megállok, és noha tudom, hogy valami most is mögöttem lopakodik, csak bámulok. Nagy levegőt veszek, és meglepetésemre sóhajtok egyet. Beleremegek a sóhajba, nem akarom, hogy valaki meghallja a mellkasomból kiszakadó reszkető hangot.

Bátorság, Asher! Nincs más, aki ad belőle neked.

Lehet, hogy ha elölről közelednék hozzá, egész egyszerű épületnek tűnne: egy akár keskenynek is mondható kétszintes, halványszürke – ezüstös – kőből épült ház manzárddal; de olyan szögből közelítek, ahonnan látom, hogy a mélysége nagyobb, mint a szélessége. Valósággal beleolvad a környezetébe, kíváncsi lennék, hány szobája lehet. Elöl háromszintesre kialakított virágoskerten át tíz lépcsőfok vezet fel a kis verandára, onnan lehet eljutni a csúcsíves kőboltozat alá épített, mézszínű fából készült ajtóhoz. Balra kacsaúsztató, jobbra egy patak, amely túl széles, hogysem át lehessen ugrani, de túl keskeny, hogy folyónak nevezhessék. Kíváncsi lennék, kiöntött-e valaha is.

Villámlik, széles, fehér, tüzes sávok hasítják fel az égboltot. A dörgés mintha a mellkasomban verne visszhangot. Sűrű pislogással próbálok megszabadulni a látásomat befolyásoló különös hatástól. A könyvekből ismerős, színeitől megfosztott fekete-fehér fametszeteket idéző képet kuszának, zavarosnak érzékelem.

A ház mögött egy meglehetősen kicsi ház áll, a fala sötét fa és fehér vakolat. Magas kéményű, az oldalához toldott vízikereket a nem egészen patak, nem egészen folyó vize hajtja.

Egy újabb villám fénye lobban; gyors egymásutánban két helyen csap le előttem a földbe, míg harmadjára egy nem túl távoli kőrisfát talál el. A fa, amely magányos őrként áll a kocsifelhajtó mellett, olyan gyorsan kap lángra, hogy ijedség helyett meglepődöm. Állok és nézem, miközben megnyílik az ég, és sűrű, haragos cseppek kezdenek hullani; nincs menekvés előlük, az égő kőrisfát is el fogják oltani. Én meg mindennek ellenére mosolygok. A hátam mögötti aljnövényzet felől morgást hallok: vége a lopakodásnak, a rejtőzködésnek.

Ez az a pillanat, amikor futásnak eredek.

Elhagyom az ösvényt, mely a szelíd lankán ide-oda kanyarogva tart az udvarház felé, és a hullámzó füvű pázsiton átvágva a legrövidebb úton rohanok. Nem is lett volna olyan megterhelő, ha nem rándítom meg a bokámat, és nem szorítom magamhoz olyan erővel az útitáskámat, hogy a tartalmától tele lesz zúzódással az oldalam. Mire a bejárathoz érek, ugyanolyan vizes leszek, mintha egyszerűen odasétáltam volna. Bentről nyilván látták a közeledésemet, mert még a lépcső első fokára sem teszem a lábam, már nyílik az ajtó.

Az ajtó mögött fény, valamint egy feketébe öltözött magas, sápadt, ritkuló ősz haját a koponyáján hátrasimítva viselő férfi vár. Csontvázra emlékeztető megjelenése ellenére szelíd mosollyal és mélyen ülő szemével kedvesen néz rám. Két kezét felemelve int, hogy gyorsan, gyorsan.

Mielőtt áthaladnék a kapuboltozat alatt, hátrapillantok a vállam felett a pázsitra és a kertre, ahol az imént átvágtam. Egy újabb villám bevilágítja a területet, ezüstös fénybe vonva a kocsifeljáró kanyarulatában kuporgó furcsa alak körvonalait, amiről úgy vélem, hogy egy… valami. Valami nagy, de meghatározhatatlan formájú alak, valami, amit nem tudok hova tenni, a színét sem őrzi az emlékezetem, egyedül a vörös szemekre emlékszem. Elszántan, és nem csak a hidegtől dideregve átlépem a küszöböt, és az ajtó becsukódik mögöttem.

Az előtér meglepően kicsi, a legkevésbé sem előkelő, de jól megvilágított; virágos rétet idéző puha szőnyeg borítja a padló egy részét, nagyon vigyázok, hogy ne lépjek rá a sáros bakancsommal. Célszerűen kicsi bútorokkal van berendezve: egyszerű asztalkák, egy cseresznyefa szék, valami csillogó kőből kifaragott esernyőtartó, rózsafa előszobafal, rajta sálak és egy napernyő, más nemigen. Balra és jobbra díszes sárgaréz gombkilinccsel felszerelt csukott ajtók. Az emeletre felvezető polírozott lépcső elég szűk; korlátpillérei lányfejet formáznak, a homlokán kiütköző aganccsal; szarvaslányok. A félúti lépcsőpihenő magas ablakán át kilátni a sötétszürke felhőkre és a közöttük cikázó villámokra.

– Miss Todd – mondja a férfi teljes bizonyossággal. Voltaképpen nincs ebben semmi meglepő, hacsak nem látogatják sűrűn ezt a helyet épp erre járó fiatal nők. Vagy az én esetemben nem annyira fiatalok; ha öreg nem is, de biztosan idősebb vagyok, mint a legutóbbi nevelőnő. A férfi tekintete le-föl jár rajtam – nem szexuális értelemben, pusztán csak kíváncsian: kicsit magasabb vagyok nála, és szélesebb vállú. Szoborszerű, mondta anyám a jobb napjain; méretes, a rosszakon. Olyan mozdulatokat tesz a kezével, mintha ezzel kicsavarhatná a nedvességet a vékony kabátomból és a vastag fekete szoknyámból. Meglátom magamat az előszobafalat betöltő hatalmas tükörben; jóformán rám sem lehet ismerni. Az apró, zöld selyemkalap mintha megolvadt volna, és az esőtől nehezebb lett a tarkómon kontyba csavart szoros hajfonatom. Órákig fog tartani, mire megszárad. Az arcom sápadt, olyan vagyok, mint egy kísértet, pedig soha életemben nem éreztem masszívabbnak magam. Elfordítom a szemem, mielőtt túl közelről megvizsgálhatnám a tekintetemet, egy pislantás után pár másodpercig hunyorítok, hogy összeszedjem magam, és a férfi se tudjon belém látni.

– Igen – mondom, de úgy érzem, ennyi nem elég. – Asher Todd vagyok.

– A nevem Burdon. Csak holnapra vártuk, kedves Miss Todd. – Bűnbánó mozdulattal összekulcsolja a kezét. A bal oldali ajtó mögül káromkodást és sietős lépteket hallok, de senki nem jön. – Kérem, bocsásson meg; el kellett volna küldenünk maga elé Elit a csézával. Ámbár meglehet, hogy ebben az időben a cséza sem nyújtott volna valami sok védelmet.

– Ó, az a kis séta üdítő volt, Mr. Burdon; napokig be voltam zárva különböző kocsikba és egyéb járművekbe – hetekig, de erről neki nem kell tudnia –, jólesett végre a szabad levegőn lennem. – A jobb kezem középső ujján egy rozé-arany emlékgyűrűt viselek; az esőtől csúszóssá vált, megpróbálom a szoknyám legkevésbé átázott részével megtörölgetni, mert nem hagyhatom, hogy lecsússzon az ujjamról.

– Csak Burdon, Miss Todd. Nos, remélem, nem hűlt meg; a család nagyon nem örülne, ha a mi hanyagságunk miatt megbetegedne. – Érdekesen bájos mozdulattal kicsit meghajtja magát. – Jöjjön, elvezetem a szobájába. – A szeme megakad az oldalamhoz szorított útitáskámon, melyről jól hallhatóan csöpög a víz a kőlapokra. – Ez minden?

– Ó, nem! Az utazóládám… – ráncolom a homlokomat. – A kapunál hagytam.

Burdon kinéz a vállam felett, és előrenyújtja az állát. Megfordulok, és egy alakot pillantok meg, aki, egyik széles vállán az utazóládámmal, enyhén meggörnyedve készül belépni a boltív alatti ajtón. Óvatosan leteszi a ládát a finom szőnyegre, mintha az – és vele együtt ő – nem lenne csuromvíz, majd megrázza magát, mint egy kutya. Minden csuromvizes lesz körülötte, ahogy leveszi vízhatlan esőkabátját és széles karimájú kalapját, és ott áll előttünk egy magas, fekete hajú, zöld szemű, borostás állú fiatalember. Rám néz, aztán elfordítja a tekintetét, mintha nem érdekelném.

– Eli Bligh – mondja Burdon. Először azt hiszem, bemutatja nekem, de nem: megfeddi. – Mrs. Charlton nem fog örülni ennek. – A komornyik jelentőségteljes pillantást vet a padlón keletkezett és a szőnyegbe beivódó tócsára.

Eli ránt egyet a vállán.

– A lila szobába?

– Legyen szíves.

Eli újból felemeli a ládámat, de mintha pehelykönnyű súlyt emelne, nem pedig könyveket, csizmákat, ruhákat és a whitebarrow-i boszorkányoktól megáldott kőmozsarat és mozsártörőt. Megfordul, és mielőtt Burdon és én a nyomába eredhetnénk, felmegy a fényesre politúrozott lépcsőn. Ahogy elhalad, portói boros pipafüst illata és valami más szag csapja meg az orromat, amit nem tudok hova tenni. A komornyik könnyedén megérinti a vállamat, hogy elirányítson felfelé.

– Szerencse, hogy még a sötétség beállta előtt megérkezett; a birtok veszélyes hely lehet annak, aki nem ismeri a terepviszonyokat. Van itt egy elhagyott kőbánya, amit nem lenne jó véletlenül útba ejteni. – Elmosolyodik, nehogy úgy vegyem, hogy vészmadárkodni akar. – Merem állítani, hogy egykettőre ki fogja ismerni magát a környéken.

– Köszönöm, Burdon. – Számomra nem természetes, hogy valakit a vezetéknevén szólítsak, mintha a felettese volnék; életem során gyakran kerestem menedéket szolgáknál. – És a család…?

– Elmentek a Morwood Tarn-i búcsúba – feleli, majd a lépcsőfordulóra érve kinéz a magas ablakon. – Habár megkockáztatom, megszálltak valahol, hogy elkerüljék a vihart.

– Ó.

– Magunk között legyen mondva, Miss Todd, a maga helyében én kihasználnám az alkalmat, és ma este pihennék. Hamarosan úgyis meg fog dolgozni a pénzéért azzal a három gyerekkel, és bár egy nappal hamarabb jött, el fogják várni, hogy holnap megkezdje a munkát. – Kedvesen mosolyog, hogy értésemre adja, azért nem teljesen szörnyetegek, de aztán elhalványul a mosolya. – És nincs kétségem afelől sem, hogy az idősebb Mrs. Morwood is próbára fogja tenni.

Gyanakodva nézek rá, de ő ismét elmosolyodik, és megfogja a könyökömet: Balra.

Elmegyünk az első emeleti folyosón egy szép kis szobáig (szóval nem bújhatok el a szolgák számára kijelölt padlásszobák valamelyikében). Még nem lépek be, csak felmérem a terepet: frissen megrakott tűz a rostélyon, de nincs jele, hogy ki gyújtotta; ruhásszekrény, öltözőasztalka, szekreter, mind halvány mézfából. A kandalló mellett karosszék és egy kis asztalka áll, a rajta lévő tálcán gőzölgő raguval tele tál, egy tányéron kenyér, egy szelet torta és egy pohár, szemre tokajinak látszó bor vár. Hangosan korog a gyomrom. Csak feltételezni tudom, hogy a közeledésemet jóval előbb észrevették, mint hogy Burdon az ajtóhoz ment volna. A függöny és az ágytakaró halványlila, a gyöngyház-berakásos éjjeliszekrényen egy kis kristálytálban szárított orgona van, kicsit érezni az illatát. Az utazóládám az ágy lábánál gubbaszt a földön, és bár Eli már eltűnt, ott maradt a pipafüst szaga és a selyemszőnyegen a vizes lábnyomai.

– Vannak más alkalmazottak is, Burdon? Magán, Mrs. Charltonon és Eli Bligh-on kívül?

Kurtán felnevet.

– Nem hiszem, hogy Eli örülne, ha hallaná, hogy „alkalmazottnak” nevezte őt. Van egy kis háza a parkban. Enora Charlton a házvezetőnő, és itt van még Luned, a szobalány – mi hárman lakunk bent a házban. A birtokon szétszórva húsz bérlő család él; a szerződésükben benne van, hogy hozzá kell járulniuk a fenntartásunkhoz – Owen Reiver kocsisként, és a fia, Tew, ha kell, inasként szolgál. Reggelenként Tib Postlethwaite hozza a tejet, nyolc fia műveli a földet. A két Binion lány hetente egyszer eljön, hogy segítsen takarítani – nagy ám a ház –, ikrek, emiatt képtelenség megkülönböztetni őket, meg sem próbáljuk. Van még egy favágó az erdőben. De merem állítani, hogy mások vagyunk, mint a városi nagy házak. Megoldjuk, amire szükség van.

Belépek a szobába; Burdon nem jön utánam. Szembefordulok vele, mire udvariasan meghajol.

– Remélem, kényelmesen ellesz itt, és talán még boldog is lesz velünk. – Újra elmosolyodik. – Ha szüksége van valamire, húzza meg a kandalló melletti zsinórt, és vagy én, vagy Luned, vagy Mrs. Charlton jönni fog. Aludjon jól, Miss Todd!

– Köszönöm, Burdon – mondom, és közben arra gondolok, hogy egy jó darabig még nem fogok lefeküdni; de aztán kipillantok az ablakon, és látom, hogy amíg nem figyeltem oda, egészen besötétedett. Mialatt bámulom az esőcseppeket, amelyek úgy záporoznak az ablaküvegre, mintha be akarnák törni, érzékelem az ajtó becsukódását. Ahogy meghallom a retesz kattanását, erőt vesz rajtam a kimerültség. Egész testemben remegve a karosszékhez botorkálok, félek, hogy elhányom magam itt, ebben a hercig kis szobában. Hagyom, hogy az útitáska kicsússzon a kezemből a földre; tompa puffanással érnek le a szőnyegre a benne lévő dolgok (nem tiltakoznak túl hevesen), követi őket maga a táska, és végre én is leroskadok a székbe.

Idővel csillapul a remegés, vele együtt a zúgás is a fejemben, de a gyomrom továbbra is háborog. Letörök egy darabot a kenyérből, és betömöm a számba, mintha nem kaptam volna ennél jobb nevelést. Sós és édes, és egykettőre, túl gyorsan, befalom az egészet. Következik a ragu, ami finom, ízes és tartalmas, vörösborral készült. A tokajit és a tortát későbbre hagyom, nehogy elrontsam a gyomrom.

A karosszékben nyom el az álom, féloldalamat megszárítja a tűz, a másik még nedves és hideg. Ekkor kopognak.

– Tessék! – kiáltok ki, de válasz nem érkezik, kikászálódom hát a karszékből, hogy ajtót nyissak.

Senki sincs ott.

Kilépek a hosszú, gyengén megvilágított folyosóra, és körülnézek. Jobbra, nagyjából a folyosó felénél nyitva van egy másik ajtó, lábujjhegyen elindulok felé. Odabent egy karmos lábú fürdőkádból rózsaillatú gőz száll felfelé. Egy sötét fából készült alacsony szekrény sarkán két, gondosan összehajtott vastag törülköző fekszik, egy darab szappannal rajtuk.

De itt sem utal semmi arra, hogy ki készítette a fürdőt.

Vállat vonok; mindenesetre megfürdök.

Így indul az életem Morwood Grange-ben.

2

Tudom, hogy álmodom, de nem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy újraélem a pillanatot.

Ez az a nap, amikor anyám rájött, hogy mit tudok csinálni. Hideg, sőt fagyos a reggel, az egyik kis bérelt szobában vagyunk a sok közül, amilyenekkel tele volt a gyerekkorom. Ötéves vagyok, nem, inkább hat; nemrég hurcolkodtunk ide. Anyám némi tűzifa és kenyér fejében megegyezett a háziúrral, akinek a felesége nem szíveli őt. Egy kicsike tűz előtt ülünk, szikkadt kenyeret eszünk, ő az egyetlen ülőalkalmatosságon, én a padlón ülök törökülésben az egyik vastag kabáton, amit anyámnak sikerült kicsempésznie az utolsó házból, ahol egy rövid ideig laktunk. Este ráterítjük a keskeny ágyra, amin ketten osztozunk, hogy ne fázzunk annyira.

Nincs sok fánk, ki kell pótolnunk valamivel. Gyengén ég a tűz a kandallóban, alig ad valami meleget, és fényénél csak halványan csillog Heloise csodálatos vörös haja. Bámulom a halvány narancssárga lángnyelveket, melyekben időnként kékes szín jelenik meg, és közben az jár a fejemben, milyen jó lenne, ha nagyobbak lennének. Magasabbak. Forróbbak. Nem tudom, mikor kezdenek nőni a lángok, csak azt érzem, hogy jobban melegítenek, és magasabbra nyúlnak.

– Asher!

Nem tudom azt sem, hogy mióta szólongat anyám, csak arra eszmélek fel, hogy az ujjai a vállamra kulcsolódnak. Az utolsó ház miatt még jól táplált vagyok, van rajtam egy kis háj, de belém mélyeszti a körmeit, és ez fáj.

– Mama! Mi rosszat tettem?

– Mit csináltál? Mit csinálsz? – Olyan közel van az arca, hogy a szemében látom lobogni a lángokat. – Figyeltelek, és figyeltem ezt a tüzet. – Lazít a szorításán, s a megkönnyebbüléstől legszívesebben felkiáltanék. – Máskor ne csinálj ilyet!

– De én csak kívántam, Mama!

Az a tekintet, amit rám vet… akkor még nem ismertem fel, de a következő években újra látom. Ó, akkor már láttam a félelmet. A félelmet maga miatt, miattam. De ahogy nőttem, rájöttem, hogy van ebben valamiféle remény, valamiféle becsvágy. Egy terv megszületése már akkor.

Heloise letérdel mellém, magához ölel, és azt mondja:

– Ilyet nem szabad csinálnod, galambom. Nem szabad, hogy az emberek meglássák. Nem szabad megtudniuk, hogy te más vagy. Megégetnek, szívem, vagy belefojtanak a hideg mélységbe.

Cirógatja a hajamat, halkan beszél hozzám, olyasmiket mond, hogy meg kell tanulnom titkot tartani. Aznap éjjel nem alszom, mert a rettegés a csontomba ivódik, didergek tőle.

Soha többé nem játszottam a tűzzel.

* * *

Arra ébredek, hogy valami súly nyomja a hasamat, a fájdalom és maga az erőszak ellentétben áll a vele járó vidám kuncogással. Hosszú másodpercekig nem tudom, hol vagyok – így voltam ezzel minden éjjel és minden nappal az elmúlt hetekben, amióta eljöttem a whitebarrow-i házból, amely nem az enyém –, aztán megérzem az orgonaillatot, és eszembe jut, hol vagyok. Amikor kinyitom a szemem, két arcot látok, két kicsi, kerek, kedves arcot, egy öt- és egy tízéves kislányét. A kicsi, aki rajtam ül, vörös hajú, kék szemű, feltűnő jelenség. A nagyobbik mellém fészkelte magát, barna fürtjei szabadon repkednek, a bőre halvány, a szeme ugyanolyan, mint a húgáé. Mindkettőn piros skót kockás ruha van. A kényelmetlenség és bosszúság ellenére, amiért hívatlanul berontottak hozzám, elmosolyodom.

– Jó reggelt! Ti vagytok Sarai és Albertine.

Szelíden leemelem magamról Sarait, és felülök, készen arra, hogy most játszani fogunk, de akkor meglátom a kisfiút, a kilencéves Connellt, aki sötétkék skót kockás nadrágban, fehér ingben és rövid kabátkában van. Az öltözőasztalka mellett áll, kezében – miután a szobámat szentnek és sérthetetlennek gondoltam – az óvatlanul elöl hagyott, még nem teljesen nyitott szájú útitáskámmal. Éktelen düh fog el, ami tagolatlan kiáltásban tör ki belőlem. A fiúcska meglepetten arrébb lép – egy pillanatig azt várom, hogy elejti a táskát, de a tartalma biztonságban van.

Ellököm Albertine-t, aki egy nyikkanással legurul az ágyról. Utánaugrom, s közben véletlenül megrúgom. Hirtelen mozdulatomtól hatalmasra tágul a kisfiú szeme; megragadom a felkarját. Érzem, hogy anyám dühe átszáguld rajtam, mintha én lennék a legrosszabb énje közvetítő közege. Ujjaim belemélyednek a puha húsba, és bár egy belső hang figyelmeztet, hogy Ne!, nem tudok megállni. Még jobban szorítom, és belekiáltok az arcába:

– Hogy mered?! Hogy mered?!

Ekkor sírni kezd. Mögöttem a nővérei zokogásba törnek ki, amitől végre fékezem az indulatomat. Elengedem a gyereket, de ő annyira meg van rémülve, hogy moccanni sem mer. Kiegyenesedem, mélyeket lélegzek, aztán megérintem a vállát; remeg. Elszégyellem magam. Nem valami jó kezdés.

Amilyen magas vagyok, dühöngő óriásnak tűnhettem a szemében. Lekuporodom, hogy a szemünk egy magasságban legyen.

– Connell. Sajnálom, hogy kiabáltam veled, de nem szabad hozzányúlnod mások holmijához. Ez az enyém, az én tulajdonom. Ez a szoba az én saját helyem, amíg itt vagyok, ezért ígérd meg, hogy soha többé nem lépsz be ide az én engedélyem nélkül! Connell?

Hevesen bólogat, amitől a könnyei végigperegnek az arcán. Kevésen múlik, hogy én is elsírjam magam, de ellenállok.

– Ki kell mondanod hangosan, Connell, addig nem igazi ígéret.

– Megígérem. Megígérem, Miss Todd. – Remeg a hangja, de éppoly őszintének hangzik, mint ijedtnek.

– Derék gyerek vagy. Mostantól barátok leszünk, ugye? – Szelíden megpaskolom az álla alatt, és rámosolygok.

– Igen, Miss Todd. – Reszkető mosolyra húzódik a szája.

– És mivel barátok vagyunk, hívhatsz Miss Ashernek – mondom, mire meglepetten pislog rám. A lányokhoz fordulok, akik immár lecsillapodva ülnek az ágy szélén. – És ti, kislányok, megígéritek, hogy soha nem fogtok hívatlanul bejönni ide?

– Megígérjük, Miss Asher – felelik kórusban.

– Akkor minden rendben van, és meg van bocsátva. Most pedig készülődnöm kell. – A kandallópárkányon álló órára pillantok – még korán van. Vajon ki öltöztette fel őket? – Egy óra múlva lent találkozunk, és elölről kezdjük az egészet.

Miután elmennek, egész testemben remegve a karosszékbe rogyok. Akármi áll is a nagyszerű ajánlólevelemben, csak nagyon kevés tapasztalatom van kisgyerekekkel. Annyit azonban tudok, hogy velem kapcsolatban mindig erre a dührohamra fognak emlékezni. Pedig azt akartam, hogy szeressenek.

Felállok, odamegyek, és megvizsgálom az útitáskámat; nem nyúltak semmihez. Észreveszem, hogy a tegnap esti üres tálca helyett egy újat tettek oda: egy tál zabkása, ezüst teáskanna és csésze, két szelet kenyér, dzsem és vaj van rajta. Vagyis még valaki bent járt a szobámban, mialatt mélyen aludtam. A lila szoba olyan forgalmas, mint egy piactér.

Búvóhelyet kell találnom. Az ajtómon van zár, de egy bezárt szoba úgy fest, mint ahol rejtegetnek valamit. Az utazóládámmal más a helyzet – egy lezárt láda egészen természetes dolog. Ennek ellenére szükségem lesz egy helyre, ahol a titkaimat tarthatom – a zárakat nagyon könnyen fel lehet törni.

* * *

Egy szűk óra múlva tétova kopogás hallatszik az ajtómon. Sötétzöld szövetruha van rajtam, még nedves hajfonatom lelóg a hátamon, az apró szemű gyöngy fülbevaló, ami még az anyámé volt, a fülemben van. Az útitáskám egyelőre a lezárt ládámban kapott helyet. Megcsipkedem az arcomat, és harapdálom a számat, hogy legyen egy kis színük, amúgy nincs rajtam semmi cicoma. Egy pocsolyaszínű szemű, átlagos barna hajú, komoly nevelőnő, se több, se kevesebb.

Kinyitom az ajtót. Egy legfeljebb tizennyolc éves, nálam tíz évvel fiatalabb lány áll ott, szőke göndör tincsei kikandikálnak a főkötője alól, világoskék ruha van rajta, pliszírozott míderrel és hosszú, bő szoknyája felett hófehér köténnyel. Pukedlizik, de valahogy sikerül úgy csinálnia, hogy pimasznak érzem.

– Todd kisasszony, volna szíves lejönni? Luther úr és Jessamine úrnő látni szeretnék.

Milyen szép megfogalmazása ez egy tökéletesen visszautasíthatatlan felhívásnak. Rámosolygok, amit a lány nem viszonoz, hanem megfordul, és már indul is, feltételezve, hogy követem őt. Úgy is teszek.

– Megtudhatnám a nevedet, vagy titokban kell maradnia? – kérdezem viccelődve. Nem néz hátra, de a halkan kimondott Luned szót hallom.

– Te engedted ki a fürdővizemet tegnap este, Luned?

– Igen, és én tettem oda a vacsoráját, és gyújtottam meg a tüzet – feleli úgy, mintha nagy erőfeszítést kívánó dolog lett volna, nem pedig a kötelessége. – Charlton asszony utasított rá. Nem vártuk ilyen korán. – Ha netán kételkednék abban, hogy milyen kényelmetlenséget okoztam.

– Köszönöm. Nagyon kellemes volt egy ilyen utazás után mindent előkészítve találni. Régóta dolgozol itt, Luned?

– Majdnem két éve – feleli, és egy pillantást vet hátra a válla fölött. Sunyin összehúzott szemében ravaszság van. – Hosszabb ideje, mint a legutóbbi nevelőnő.

– Valóban? – mondom nyugodtan, mintha semmit sem tudnék a helyzetről. – És hová ment?

– Ó, hát vissza oda, ahonnan jött, kisasszony. Nem volt kedvére való az éghajlatunk; a sok eső miatt kicsit túl termékeny a klíma. – És ehhez jön egy hang, ami lehet sóhaj, vagy kuncogás, de mindenképpen vérlázító.

Elteszem ezt a hangot és a jól érezhető ellenséges élt azzal, hogy jó lesz a lányt szemmel tartanom. Könnyen lehet belőle akár ellenség, akár barát, és bármi elbillentheti az egyensúlyt. A lépcsőn leérve visszajutunk a kis bejárati hallba, majd balra egy ajtón át, amely most nyitva van, végigmegyünk az ablakokon beáradó napfénytől megvilágított folyosón. Odakint buján zöldell az eső áztatta kert, de a vad vihar miatt egyetlen virág sem maradt meg a szárán: színes szőnyegként borítják a gyepet, drágakövekként csillog a sok piros, lila, narancssárga, sárga, rózsaszín és ibolyakék virág. Luned menet közben mutogat:

– Szalon, Luther úr irodája, az úrnő zeneszobája, a reggelizőszoba, az ebédlő.

Hirtelen megtorpan, amitől majdnem nekiütközöm, amikor kitár egy ajtót.

– Könyvtár – mondja, majd hátrál, hogy beléphessek.

– Köszönöm, Luned. Remélem, jól telik a napod.

Meglepettnek látszik, amikor előrehajol, hogy becsukja mögöttem az ajtót.

A sötét faburkolatú szobában három bőrkanapé van U alakban elhelyezve a kandalló előtt, amelyben pattog a tűz, és a nagy ablak előtt egy kifinomult ízléssel faragott íróasztal áll. A falak nagy részét polcrendszer borítja, ellen kell állnom a kísértésnek, hogy szemügyre vegyem, mielőtt ugyanezt tenném az új munkaadóimmal. Elfordítom a fejemet a könyvekről, és a számat erőltetett mosolyra húzva Luther és Jessamine Morwoodra szegezem a tekintetemet.

Előbb az asszonyra nézek, aki hímzéssel az ölében ül az egyik kanapén. Picike nő, nem sokkal magasabb, mint a legidősebb gyermeke. Kibontva viselt fekete haja olyan, mint amin ideges ujjak szántottak végig nem is egyszer; a szemét hosszú pillák árnyékolják, a bőre fakó; masnikkal és arany csipkével agyondíszített piros selyemruhája nevetségesen hat mindennapi viselethez, de úgy tapasztaltam, hogy a gazdagok számára önmaguk jelentik a törvényt. A nyakán egy rubinnal kirakott szoros nyaklánc, a fülében hozzá illő fülbevaló, az ujjai tele vannak gyűrűkkel, a csuklói karkötőkkel. Csak nem a kedvemért öltözött ki így? De amikor remegő szájszéllel rám mosolyog, arra gondolok, hogy talán a férje akarja, hogy így nézzen ki: ő afféle jutalom, a férj boldogulásának jele, egy feldíszített feleség.

Whitebarrow-ban hallottam egyes templomokban őrzött, káromlásokkal és átkokkal egyben tartott, felékszerezett hullákról, aranytól, ezüsttől és drágakövektől roskadozó, kifestett szentekről. Jessamine Morwood ezekre emlékeztet engem. Elfordítom róla a tekintetemet, nem akarom, hogy a hullák gondolata maradjon meg bennem.

– Miss Todd – szólal meg Luther Morwood, magára vonva a figyelmemet, ahogy a faszén lángjainak különböző árnyalatú fényében áll a kandalló mellett. Nyújtja a kezét, amit elfogadok, s közben látom szépen nyírt körmeit, sötétszürke szalonkabátja alól szabályos egyhüvelyknyire kilátszódó ingujját. Az egyik zsebéből arany óralánc lóg le. Meglehetősen magas termetű; rövid haja és ápolt kecskeszakálla vörös. Arcáról leolvasom, hogy a magamfajtákra nincs ideje.

Ekkor eszembe jut. Gazdagok, és nekem ezt tudomásul kell vennem. Tudomásul kell vennem, micsoda kiváltság, hogy itt lehetek, még úgy is, hogy a birtok ilyen rettentő messze van; nincs szükségük velük egyenrangú emberekre, sem előkelő városi lakóházra Lodellanban vagy Breakwaterben, vagy bármely másik, fejedelmek, püspökök és egyéb tolvajok uralta városban. Ők nagyon-nagyon gazdagok, és amíg ezt észben tartom, minden rendben lesz.

– Mr. Morwood, Mrs. Morwood, nagyon örülök, hogy megismerhetem önöket – felelem, és az udvariasság határain belül maradva gyorsan elengedem a kezét; a tenyere hideg és száraz, az érintése valamiért éppoly kellemetlen, mintha izzadt és forró lenne.

– Kiváló volt az ajánlólevele, Miss Todd – mondja Morwood, amire egyszerűen csak rábólintok. Tudom. – Bár aligha van szükségünk magára; a feleségem tökéletesen képes gondoskodni arról, hogy a gyerekek ismerjék a betűket és a számokat. Jövőre Connellt bentlakásos iskolába fogjuk küldeni, de addig is némi felügyeletet és oktatást igényel. Ami a lányokat illeti, bármire tanítja őket, a javukra fog válni.

A vér az arcomba szökik. Az üzenet világos: nem látnak szívesen. Tudomásul veszem, hogy nem említi a korábbi nevelőnőt.

Gyors pillantást vetek a feleségére; csak azért veszem észre jól nevelt arcán a feszülő orrcimpákat és ajkakat, az arc elszíntelenedését, mert figyelem. Mióta lehetnek házasok? Albertine korát tekintve legalább tíz éve. Honnan érkezett Jessamine? Lodellani hölgy? Vagy valamelyik szomszédos birtokról jött? Vagy talán St Sinwin’s Harbourból, esetleg Bellsholmból? Kíváncsi lennék, milyen életet remélt Jessamine a házasságától.

– Sokféle tárgyban vannak ismereteim, beleértve a matematikát, némi orvostant, botanikát és biológiát. Óhajtja, hogy felkészítsem ezekre Connellt? Feltételezem, hogy idővel egyetemre akarja küldeni őt. E téren előnyhöz juttathatom. – Lesütöm a szemem. – Édesanyja, aki alkalmazott engem, nagyon világosan értésemre adta ezt.

Luther Morwood egy hosszú percig hallgat – talán nem volt bölcs dolog tőlem, hogy ilyen hamar kimutattam a fogam fehérét –, aztán megköszörüli a torkát.

– Whitebarrow nagyszerű város, kiváló az egyeteme. Az apja ott dolgozik orvosként vagy egyetemi oktatóként?

– Nem ismertem az apámat, uram; meghalt, mielőtt elég nagy lettem volna ahhoz, hogy emlékezzek rá, anyám pedig nem beszélt róla. Azt hiszem, túl fájdalmasnak érezte. – Hagyom, hadd gondoljanak erről, amit akarnak, tartsák akár igaznak, akár hazugságnak. Hogy meglehet, a szüleim legfeljebb egy éjszaka erejéig ismerték egymást, és az egész sima üzleti ügy volt. Hogy én is csak valami tudós ember, katona, orvostanhallgató vagy orvosprofesszor hátrahagyott fattya vagyok. Nem számít: a Mater Hardgrace’s Akadémia legmagasabb rendű, egyáltalán nem hamisított ajánlólevele szerint intelligens, ötletgazdag és határozott ember vagyok. Csak kevés hazugság van benne, többek között, hogy az intézmény hallgatója voltam. Ezzel szemben tudok annyit, amennyi bőven elég a Morwood gyerekek tanításához. – De szerencsémre anyám hitt a tudás hasznos voltában; takarékoskodott, és félretett annyit, hogy jobb életem lehessen, mint neki volt.

– Az édesanyja szintén elhunyt?

– Igen, uram. Már majdnem két éve, hogy elment. Nehéz élete volt, agyondolgozta magát. Merem állítani, hogy örömmel fogadta a halált. – Egy újabb hazugság.

– Biztos vagyok benne, hogy az Úr kebelén pihen – szól közbe Mrs. Morwood, aminek hallatán küzdenem kell, hogy uralkodni tudjak az arcizmaimon. Egyetlen isten sem kínált vigaszt Heloise-nak, vagy fogadta be a lelkét, és egyetlen istenkutya sem áldotta meg az elmúlását.

És mégis ki tudom mondani:

– Köszönöm. Igazán kedves, hogy ezt mondja.

– Milyen szép gyűrűje van, Todd kisasszony, mondhatni, különleges – folytatja Jessamine Morwood, mintha az ékszer biztonságos téma lenne, amiről a nők bármikor el tudnak társalogni.

Ösztönösen el akarom rejteni, de aztán mosolyt erőltetek magamra, és megérintem a gyűrűt, mintha a mozdulat mindig kedvemre való lenne. Más kézre készült: az apró üvegkupola alatt ugyanolyan árnyalatú barna hajtincs, mint az enyém.

– Memento mori – felelem az igazságnak megfelelően. – Mrs. Morwood, kérem, árulja el, mikor találkozhatok az idősebb Mrs. Morwooddal. – A légkör megváltozik, a levegő érezhetően fagyossá válik. – Csak mert ő szerződtetett, és szeretném személyesen kifejezni neki a hálámat.

– Korábban volt valami probléma? – kérdezi a kérésemet figyelmen kívül hagyva Luther halkan, arcán olyan mosollyal, mint aki most készül leleplezni engem. Félrebillentem a fejem, ő pedig folytatja: – A lépcsőn járva egy felemelt hangot hallottam. Nem ismertem a hangot, ebből arra következtetek, hogy a magáé volt. Valami gond volt a gyerekekkel?

– Nem, uram – felelem, nem túl sietve. – Csak zavaros volt az álmom. Több napig tartó utazás áll mögöttem, és felébredve nem tudtam, hol vagyok. Valószínűleg ezért kiabálhattam. A holnap már jobb lesz. Törekedni fogok arra, hogy ne zavarjam meg újra a ház nyugalmát.

– Van egy altató tinktúrám, ha szüksége lenne rá – szólal meg ismét Jessamine. A férje dühösen néz rá.

– Nagyon köszönöm, Mrs. Morwood, nagyon kedves öntől. Szólni fogok. – Mindkettőjükre rámosolygok. – És most, ha megengedik, a gyerekek után néznék.

Luther Morwood kurtán biccent.

– Anyám természetesen találkozni akar majd önnel, Miss Todd. Ma délután hívni fogja.

– Köszönöm, uram.

Kimegyek a könyvtárszobából. A folyosóra lépve suttogást hallok, kisegerek pusmogását, és gyorsan becsukom magam mögött az ajtót. Albertine, Connell és Sarai várnak rám; az arcukról leolvasom, hogy hallgatóztak, és hallották, hogy hazudok miattuk. Nyújtom nekik a kezemet: Albertine és Connell megfogják, Sarai pedig egy öleléssel a szoknyámhoz simul.

3

Délelőtt egymást követik a tanórák: földrajz, matematika, olvasás és szövegértés, írás. Négy tantárgy elégnek tűnik, és időbe fog telni, mire felmérem a tudásszintjüket. E rövid ismeretség alapján szeretetre méltó, udvarias és kíváncsi gyerekeknek látom őket.

Úgy vélem, remek információforrásul fognak szolgálni, de nem kérdezek tőlük sokat. Ma még nem. Túl hamar lenne. Nem volna jó, ha valamelyikük beszámolna róla, hogy Miss Todd milyen kíváncsi természetű. Este együtt vacsorázom a családdal, közben udvarias társalgást folytatok Jessamine-nal, válaszolok Luther időnkénti kérdéseire – többnyire közömbös és mindig lenéző velem szemben –, és fél szemmel figyelem, hogyan viselkednek a gyerekek az asztalnál. Az idősebb Mrs. Morwood nincs jelen, nem is hívatott a nap folyamán, de nem kérdezősködöm felőle, nehogy kihozzam a sodrából a fiát.

Vacsora után nem kell felügyelnem sem a fürdésre, sem a lefekvésre, mert Jessamine ezeknél maga akar jelen lenni. Mosolyogva bólintok, amikor elmondja nekem: ezekből lesznek az anyai gyöngédségnek azok az apró emlékei, amikbe a gyerekek a későbbi életük folyamán bele tudnak kapaszkodni. Az ilyen emlékek viszik tovább az embert, ezek tartják melegen, és segítik, hogy adott esetben ő is kedves legyen más gyerekekhez. Kevés ilyen emlékem van, de van néhány.

A szobámba érve látom, hogy Luned meggyújtotta a tüzet, mint előző este is, de kétlem, hogy megint fürdőt készítene nekem. Leülök a karosszékbe, bámulom a lángokat, de vigyázok, nehogy kívánjak valamit. Vannak dolgok, amikre figyelnem kell, ígéretek, amiket meg kell tartanom, de holtfáradt vagyok, és időbe telik, mire rászánom magam, hogy felálljak. Először felcsavarom a szőnyeget, kiveszek egy kis feszítővasat a táskából, azután körbejárom a szobát, és közben egyik lábammal ütögetem a padlódeszkát, míg végül meghallom az üres üregre utaló hangot. Egyszerű dolog felemelni a deszkát – rövid darab, elvágták, hogy pontosan illeszkedjen a falhoz –, aztán gyertyát tartok az üreg fölé. Hamar rájövök, hogy nem én vagyok az első, aki ezt teszi. Van egy-két pókháló, némi por – de nem évtizedes, végképp nem évszázados, legfeljebb annyi, amennyi nem egészen egy év alatt összegyűlik. A gyertya fénye egy téglalap alakú kis tárgyat világít meg az üreg fenekén. Benyúlok, és kiveszem.

Egy kék szalaggal átkötött levélköteg. Pontosabban két levél, szóval nem annyira köteg, az egyik vastagabb, mint a másik. Ez tehát az első nyom az egyik feladatomhoz. Kibontom a szalagot, és előbb a vékonyabb levelet nyitom ki.

Egyetlen vastag, fehér papírlap, rajta szaggatott, meglehetősen férfias kézírás, amit felismerek. A másik levél ugyanilyen papírra van írva, de két lapból áll, és egy kép van gondosan belegöngyölve; felismerem az arcokat: Mater Hardgrace akadémikus és egy fiatal nő, akinek a szépségét még a lehető legegyszerűbb öltözéke sem tudja elrejteni. Ugyanennek a portrénak a nagyobb változatát egy irodában láttam még Whitebarrow-ban aznap, amikor az ígéretemet tettem Mater Hardgrace-nek. A levelekben nincs más, mint tárgyszerű fecsegés, az időjárás részletes taglalása, az Akadémián született döntések, és végül a levél írója sikert és további állhatatosságot kíván az ifjú hölgynek, és azt, hogy a nagynénje büszke lehessen rá. Igen, a hangnem szeretetet árul el, és semmi nem utal arra, hogy e szavak lesznek az utolsók kettőjük között. Fürkésző pillantást vetek e ragyogó arcra, majd visszateszem a leveleket oda, ahová tulajdonosuk elrejtette őket.

Az üreg elég nagy, hogy az én titkaim is elférjenek benne az övéi mellé; de előbb még foglalkozom az enyémekkel.

Kinyitom a ládát, kiveszem az útitáskából az üveget, kicsomagolom, és ellenőrzöm a viaszpecsétet. Érintetlen. A világosság felé emelve bámulom az üveget; a sóhajtásomba legalább annyi kétségbeesés, mint amennyi megkönnyebbülés vegyül. A tartalma mozogni látszik, de ez csak a benne lévő folyadék miatt van. Visszagöngyölöm az üveget az ócska ingbe, majd vigyázva behelyezem az üregbe. Még három tárgyat halászok ki a táskából – a biztos halál vár rám, ha megtalálják –, és ezeket is elrejtem az üregben. A padlódeszka a helyére csúszik, és a tetejére visszakerül a szőnyeg. Senki nem fogja észrevenni, ebben biztos vagyok.

Úgy érzem, ma éjjel jól fogok aludni, nem kell attól félnem, hogy egy váratlan látogató valami kínos dologra bukkanhat a holmijaim között. Holnap este majd rendesen kipakolok, berakom a dolgaimat a szekrénybe és a toalettasztal fiókjába; majd megkérem Burdont, hogy vitesse el Elivel a ládát oda, ahol az efféle dolgokat tárolják. Onnantól kezdve berendezkedek itt, ameddig csak kell.

De most még megkeresem az ezüst flaskát a táskában. Hosszú hetek óta nem nyúltam hozzá, csak tartogattam, őrizgettem, mint egy fösvény ember. Megnézem magam a tükörben – tűrhető külsejű, jelentéktelen nő –, aztán indulok le a konyhába.

A tágas terem boltíves mennyezete olyan magasan van, hogy belevész az árnyékba; szokatlan módon ablaktalan helyiségek nyílnak belőle, és egy kőlépcső vezet le feltehetőleg a pincébe. A széles kandallóban lobog a tűz, a tálalószekrények megrakva cserépedényekkel, a nagy méretű, ütött-kopott asztal egyik oldalán különféle székek, a másikon hosszú pad van; egy jó mély, dupla kőmosogató, egy felfüggesztett létráról rézedények lógnak le. A kőpadló meleg a kandallóból áradó hőtől.

Mrs. Charlton haja még egészen fekete, csak a két halántékától indulnak el ezüst sávok, hogy aztán belevegyüljenek a tarkóján összesodort laza kontyba. Sovány, nagycsontú asszony, egy csepp háj sincs rajta. A keze akkora, mintha könnyedén ki tudná tekerni vele egy csirke nyakát, ehhez képest egy hímzőkeretbe foglalt finom hímzést tart benne. Az asztal mellett ül, melynek lapján számtalan nyomot hagyott a húsbárd és a sok kés, foltot ejtett az itt készített étel. Három lámpás ég, hogy legyen elég fény a hímzéshez. Kéznyújtásnyi távolságra egy bádogbögrében tea gőzölög.

– Jó estét, Miss Todd! – mondja anélkül, hogy felnézne.

– Jó estét, Mrs. Charlton! – Korábban nem találkoztam vele, de ettem az általa készített ételekből, és láttam a jól vezetett háztartásra utaló jeleket. – Örülök, hogy megismerhetem.

Nem teszem hozzá, hogy végre, sem más, ehhez hasonló butaságot.

– Mit tehetek magáért, kisasszony? – Továbbra sem pillant fel, szorgalmasan böködi a gyolcsot a tűjével, hogy bíborvörös fonalával rózsákat varázsoljon az anyagra.

– Milyen gyönyörű munka, Mrs. Charlton!

– Maga tud hímezni, Miss Todd?

– Még egy zoknit sem tudok rendesen megstoppolni. Olyan ügyetlen vagyok, hogy valószínűleg hímzés közben elájulnék a nagy vérveszteségtől – felelek, mire felhorkan. – Csatlakozhatok önhöz?

Int a kezével: csak tessék.

– Iszik egy teát? Frissen forralt víz van a kannában.

Leülök vele szemben, felemelem, és kicsit megrázom a flaskát.

– Gondoltam, talán nem utasítana vissza egy kicsit erősebbet.

Felvonja az egyik szemöldökét, mintha gondolkodna, elítéljen-e.

– Málnalikőr – mondom mosolyogva. – Tartogattam, míg eljön a napja.

– És ma lenne az a nap?

– Egy ideje a legjobb napom. – Nem is hazugság.

Félreteszi a hímzését, és feláll. Egy tálalószekrényből kivesz két finom fúvott poharat, egy dobozból kekszet tesz kistányérra, és visszajön velük. Bőven töltök a poharakba, noha ebből a bizonyos évjáratból valószínűleg ez az utolsó, amihez hozzájutok. Koccintunk, „Egészségére!”, mondjuk. A kristálypoharak csengése kellemes hangzású. Kortyolunk egyet, és sóhajtunk.

– Atyaég, de finom! – Mrs. Charlton hátradől a székében.

– Egy régi barátom ajándéka – mondom. Nem egészen igaz, de nem is teljesen hazugság.

– Kitűnő.

Pár perces barátságos csend következik. Nem teszek fel túl sok kérdést. De itt, az egy házban lakó nők között, egy kis pletykálkodás öröm és egyben szükséglet. Mi lenne jobb hely ehhez egy konyhánál? Mégis hogy kezdjek hozzá?

Megkímél ettől a gondtól.

– Szóval, Miss Todd, ez a hely távol van mindentől.

– Szerintem Tarn épp a megfelelő méretű. Ott keresünk munkát, Mrs. Charlton, ahol lehet.

– Igaz, igaz.

– Voltak más állások is más városokban, forgalmas helyeken, de ebben épp az vonzott, hogy messze van. Hosszú ideig éltem Whitebarrow belvárosában. Morwood kellemes változást jelent.

– Á, értem. Tarnban megtalálja mindazt, amire szüksége van. Önellátó hely. De az, hogy itt az ember szinte mindentől távol van, néha idegőrlő tud lenni.

– Maga nem a környékről származik, Mrs. Charlton? – Töltök neki még, az utolsó cseppeket megtartom magamnak. A keksz sajtos, pikáns és omlós, finom.

Megrázza a fejét.

– Tíz, lassan tizenegy éve vagyok itt. Miss Jessamine-nal jöttem, amikor férjhez ment.

– Aha.

– Kicsi korában én voltam a dajkája – az anyátlan kis árvának.

– És nem tudott megválni tőle?

– Nem volt már mit csinálnom a bellsholmi házban – tudja, egy szem gyerek volt –, így aztán kikönyörögtem az apjától, hogy küldjön el vele engem is. Komornának nevezett ki, mígnem az itteni öreg házvezetőnő meghalt, és valahogy rám maradt ez a poszt.

– Akkor hát Bellsholmba valósi? – Ismerem: egy meglehetős méretű kikötőváros a Bell folyó partján, sok kereskedőhajó és szárazföldi karaván találkozási pontján, ahol az áruk gazdát cserélve indulnak tovább a szélrózsa minden irányába. Van egy kis színháza, amelyben péntek esténként fellép egy ember formájú, csodálatosan éneklő gépezet. Hallottam őt. Az emberek úgy tervezik a hétvégéjüket, hogy elmehessenek, és meghallgathassák, és utána még maradnak pár napig. Bellsholm így afféle fürdővárossá is vált, ahol egyre-másra nyíltak a barátságos fogadók, hogy szállást nyújtsanak a közelből és távolból érkező turistáknak – a szokásos figyelmeztetéssel, hogy ne merészkedjenek túl közel a folyó kanyarulatához, ahol a ruszalkák úszkálnak, és próbálják énekükkel a vízbe csalogatni az óvatlanokat.

– Nem, nem. Egy Tintern nevű kis helyen születtem, és oda mentem férjhez egy egészen rövid időre. A férjem, és vele együtt az újszülött kislányunk meghalt egy járványos betegségben; én túléltem. Elmentem Bellsholmba, és ott munkát találtam – Miss Jessamine egyéves volt akkor. Olyan volt, mintha nekem szánták volna – meséli gyengéd mosollyal az arcán.

– Azt hiszem, hallottam már Tinternről… – Homlokomat ráncolva kutatok az emlékezetemben.

– Ó, nagyon pici falu, mára nem sok maradt belőle. A régi időkben babakészítő iskola működött benne.

– Nem úgy készítették a játékokat, hogy apró animadarabokat helyeztek el bennük? – kérdezem.

– De igen! A saját lelkükből vágták le!

Csak látszólag voltak élők, de ennyi is elég volt, hogy valódinak tűnjenek. Elég ahhoz, hogy az egyház feloszlassa a babakészítők céhét, üldözze és elfogja azokat a kézműveseket, akik kitartottak a mesterségük gyakorlása mellett, és mint boszorkányokat, megégesse őket.

– Látta valaha? Az iskolát? – kérdezem.

– Jóval azelőtt, hogy megszülettem, lerombolták. A nagymamám mesélt arról a napról, amikor leégett, az emberekről, akik bíborszín talárban, égő fáklyákkal jöttek, és tettek róla, hogy minden a lángok martalékává váljon. Beleértve az utolsó babakészítőt valamennyi inasával együtt.

Eszembe jut anyám figyelmeztetése, hogy azokat, akik másmilyenek, megégetik vagy vízbe fojtják, és csak annyit mondok:

– Egy elveszett mesterség.

Lehalkítja a hangját.

– Miss Jessamine-nak is volt egy ilyen bábuja – egy régi darab, még valamelyik dédnagyanyjától maradt.

– Mi lett vele? – kérdezem. Az embereket utasították, hogy adják át ezeket; istenkutyák felügyelete alatt vetették máglyára a pici lélekdarabkákkal ellátott babákat. Gyakran eltöprengtem azon, hogy vajon a készítőik érezték-e a máglya forróságát ott, ahol épp voltak. Ha még éltek.

Mrs. Charlton olyan sokáig hallgat, hogy azt hittem, nem is fog válaszolni. De aztán:

– A kisasszonykám bedobta a kandallóba. Elkezdett… félni tőle.

Milyen sok tűz.

– Ó. Hát, a gyerekeknek sokszor élénk a fantáziájuk – mondom, mintha nem lenne ennél több eszem. Mintha nem tudnám, hogy a sok furcsaság, amit a gyerekek látnak, valóságos, hogy valami azért kukucskál ki a sötétből, mert tudja, hogy a felnőttek nem hallgatnak a gyerekekre. Nem mesélem el neki, hogy én is láttam egy ilyen bábut Whitebarrow-ban egy magángyűjteményben, amely egy halott asszonyé volt, de sohasem nyúltam hozzá, mert nyugtalan lettem tőle. Az egyház lélekbábuknak nevezi ezeket, de valaha egyszerű játékszerek voltak, olyan emberek vették meg a gyerekeiknek, akik elég gazdagok voltak, hogy megrendeljék a készítőjénél. Ma már csak elvétve találni egyet-egyet még az egyetemi könyvtárakban vagy fontosabb múzeumokban is.

Lenyelem az utolsó korty italt, de túl gyorsan, semhogy élvezni tudnám.

– Azt hiszem, most megiszom azt a teát. Ne, ne álljon fel! – Kiveszek egy bádogbögrét a tálalószekrényből – nem abból, amelyikben a finom porcelánokat tartják –, elviszem az asztalhoz, töltök magamnak, és felöntöm az övét is. Épp visszaülök a székembe, amikor a konyha túlsó végében kinyílik az ajtó. A konyha gyenge fénye rávetül a konyhakertre, megvilágítva egy-egy kísérteties foltot, a gyógynövény-ágyások ritkás sorait, a nyár utolsó, már felmagzó zöldségeit. Aztán az egészet eltakarja egy ormótlan alak, és Eli Bligh beront a konyhába.

Mrs. Charlton dühösen rámered, de Eli csak vigyorog. Óvatosan, mint valami fogadalmi felajánlást, letesz az asztalra pár nyulat. Lenéző pillantást vet rám. Pimaszul visszabámulok, hogy értésére adjam, fikarcnyit sem törődöm vele.

– Ennél több kell, hogy kárpótolj a sok munkáért, amivel rendbe kell majd hoznom a szőnyeget utánad, Eli Bligh – mordul rá a házvezetőnő, de a hangjából ítélve félig már meg is bocsátott neki. Látszik, hogy kedveli a fickót, és hirtelen nem tudom eldönteni, ettől jobb véleményem lesz-e Eliről, vagy rosszabb Mrs. Charltonról.

– Hányat hozzak még, Mrs. C? Négyet? Hatot? Nyolcat?

– Menj már! – hessegeti el Mrs. Charlton, és Eli Bligh megy is, már újból kint van a sötétben. Volnának még kérdéseim, de azt hiszem, egy estére elég lesz, amit eddig megtudtam. Egyébként is elfáradtam.

– Hát maga, Miss Todd?

– Asher, ha kérhetem. Hívjon Ashernek.

– Akkor én meg Enora vagyok – feleli.

Elmosolyodom.

– Nem hiszem, hogy képes lennék rá. – Van ebben az asszonyban valami félelmetes, amitől nem tudom elképzelni, hogy a keresztnevén szólítsam, legalábbis szemtől szemben. Vállat von, de látszik rajta, hogy kicsit örül; felteszem, hogy a tisztelet jelének véli. – Whitebarrow-ban születtem és nevelkedtem – folytatom. – Anyám két éve halt meg, apámat nem ismertem, és egyetlen rokonom sem jelentkezett értem. Éltem, ahogy tudtam, elvégeztem minden munkát, amiért fizettek annyit, amennyi egyben tartotta testemet-lelkemet, aztán cserébe az órák látogatásáért állást vállaltam Mater Hardgrace Akadémiáján. Amit csak tudtam, mindent megtanultam, ő pedig, az igazgatónő, kedves volt hozzám. Megkérdezte, nem akarok-e maradni, mint oktató, de nekem nem volt kedvem felnőtteket tanítani. Hogy őszinte legyek, jobban tudok bánni a gyerekekkel. – Ebből nem sok minden igaz; de hihetően hangzik.

– Te szegény lány, egy szál egyedül a világban – mondja szomorúan.

Mosolygok.

– Sokan vagyunk; elég jól boldogulunk. Vannak álmaink, és van hozzá vállalkozó kedvünk. Megszerezzük, amire vágyunk, cseppet se féljen.

Egy hosszú percig szótlanul néz rám, aztán bólint.

– Elhiszem neked.

– Jó éjt, Mrs. Charlton! – Felállok.

– Jó éjt, Asher Todd!