RUTH KELLY

A VILLA

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Ruth Kelly: THE VILLA

Copyright © Ruth Kelly 2023

Fordította: Róbert Pál

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Borító: © Pan Macmillan

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-60-5

MOBI ISBN 978-615-5921-61-2

Prológus

A PRODUCER

Aruna, Baleár-szigetek

Napjainkban

Üvegszilánkok csikorognak a cipőm talpa alatt, miközben a medence felé közeledünk. A nap éppen lemenőben van a villa mögött: aranyló sugarai, amelyek az elmúlt napokban mindig körberagyogták az épületet, most vészterhes vérnarancs színt vonnak köré.

Jose Carlos Sanchez nyomozó kicsit megemeli a kék-fehér műanyag szalagot, és átbújik alatta. Előzékenyen fölemeli nekem is. Csak akkor veszem észre, amikor előrehajolok, hogy a kezén gumikesztyűt visel. Piszkosfehér, állapítom meg, és arra gondolok, mi vár rám. Sanchez megáll, és körülnéz.

– Megmondaná, hogy merre vannak a kamerák, hölgyem?

Hiába érzem a bőrömön a tenger felől érkező szellőt, még mindig fojtogató a meleg. Rosszul bírom. Olyan helyeken is gyöngyözik rajtam az izzadság, amiről álmodni sem mertem volna.

– Szóval?

A kamerák elhelyezése? Mindegyikről pontosan tudom, hogy hol van. A hosszú hónapokon át tartó előkészítés egyik legfontosabb része volt, hogy kitaláljuk, hová tegyünk kamerákat, és hogyan rejtsük el mindegyiket úgy, hogy észrevehetetlenek legyenek. Úgy kellett elhelyeznünk őket, hogy közvetíteni tudják a versenyzők legkisebb rezdülését is, mégse legyenek bántóan szem előtt. A műsorom résztvevőinek esélyük sem volt arra, hogy bármit is eltitkoljanak. Egyetlen cél lebegett a szemem előtt: hogy minden tökéletes legyen, és létrehozzam a világ legprofibb szórakoztató műsorát.

Szótlanul rámutatok a napozóágy mellett álló, hatalmas, bíborvörös virágú növényre.

– Nézze meg jobban! – mondom halkan, és arra gondolok, milyen hamar enyészetnek indul az, amit nem gondoznak odaadással.

Közelebb lépünk a növényhez. A nyomozó bekukucskál a levelek alá, szemügyre veszi a hatalmas cserepet, majd szótlanul bólint, és odainti az egyik helyszínbiztosító rendőrt. Van belőlük jó pár, hiszen vissza kell fogni a sajtó érdeklődő képviselőit és a bámészkodókat. Mióta híre ment a dolognak, sajnos lehetetlen volt továbbra is titokban tartani A VILLA pontos forgatási helyszínét. Csak most fogom fel, hogy a rögzítésre figyelmeztető piros lámpa nem villog a kamerán.

– És még hol? – néz rám Sanchez.

– Ott fent – mutatok a jakuzzi fölé magasodó pálmafa lombja felé. – Meg ott, meg ott, és ott – bökdösök az ujjammal körbe, elárulva több mint fél tucat másik kamera helyét.

– És melyik van a legközelebb a medencéhez? – kérdezi a nyomozó, ahogy közeledünk a medence szélénél heverő tetem felé.

Görcsbe rándul a gyomrom. A rosszullét környékez. Már majdnem ott vagyunk. Ösztönösen elfordítanám a fejem, de valami perverz kíváncsiság mégis visszatart.

Itt fekszik előttem. Az arca a forró kövön. Platinaszőke haja legyezőként terül szét, szinte glóriát vonva a feje köré. A koponyájából szivárgó vér szép lassan belecsorgott a medencébe, vörös árnyalattal színezve a türkizkék vizet. Vízfestékkel készített képek, egymásba olvadó pacák idéződnek fel bennem, és ha az egész helyzet nem lenne ilyen rémes, még szépnek is találnám a látványt.

– Hát vége – suttogom halkan, a holttestet bámulva.

– Tessék? – néz rám kérdőn Sanchez.

– Nem ilyen befejezést képzeltem – válaszolom.

Egy pillanatra lehunyom a szemem, és magam elé képzelem, hogyan kellett volna végződnie. Hatalmas tűzijáték fényes robbanásai világítják be az eget, tökéletes összhangban az aláfestő zenével. A sziporkázó ragyogás visszatükröződik a tenger vizén. Nézők milliói lelkesen ordibálnak a tévékészülékeik és a monitorjaik előtt. A győztes látványos gesztusokkal átveszi a neki járó csekket.

Még sohasem voltam sokkos állapotban, azt sem tudtam eddig, hogy mi az, de most valamiért az az érzésem, hogy ez, amit éppen átélek, csak az lehet. Mindkét kezem remeg, a szám széle idegesen rángatózik, miközben nem tudom levenni róla a szemem.

– Miss Jessop! Elárulná végre, hogy hol van a holttesthez legközelebb elhelyezett kamera?

Holttest. Már nem úgy beszélnek róla, mint egy emberről, akinek neve is van. Nem, ő most már csak egy holttest, egy tetem, akivel hivatalból foglalkozni kell. Nagyot nyelek, bár ez sem segít: nem tudok megszabadulni a keserű érzéstől.

– Itt van – mutatok a víztükörre, mert a kamera a medence oldalfalába van beépítve.

Végre, nagy nehezen, sikerül levenni a szemem a felkavaró látványról.

Fehér védőöltözetet viselő emberek érkeznek: két férfi és egy nő. Bámulom, ahogy a cipőikre is műanyag védőt húznak, és ahogy a nő üggyel-bajjal betuszkolja a haját a védőruha kapucnija alá. Úgy igyekeznek a holttest felé, mintha kísértetek lennének, akiknek az a dolguk, hogy hangtalanul begyűjtsék a halott lelkét. Egy kis hűtőláda-féleség van a nő kezében, de kétlem, hogy piknikre előkészített szendvicsek és borospalackok lennének benne. Nem, ezek bűnügyi helyszínelők, és nyomokat, bizonyítékokat keresnek.

Nyomok. Bizonyítékok. Bűntény. A szavak rossz érzéssel töltenek el.

Fel se fogom, hogyan, de egyik pillanatról a másikra felhúznak egy második kordont is, pont ott, ahol egy láthatóan nagyobb vérfolt terül el a földön. Mostanra már megalvadt, a melegben teljesen ki is száradt.

Két újabb rendőr érkezik a helyszínre. Hordágyat és fekete hullazsákot hoznak magukkal.

– Elviszik? – fordulok Sanchezhez.

Hát persze hogy elviszik, hogy lehetsz ilyen ostoba, Michelle. Inkább ne pofázz! Jobb lenne, ha használnád az agyadat! Ne felejtsd el: halott.

Ő lesz az utolsó versenyző, aki elhagyja A VILLÁ-t. Ez valóban a vége az egésznek. Erre a gondolatra egészen összeszorul a szívem. Nem akarom, hogy vége legyen.

– A helyszíni vizsgálat lezárulta után kénytelenek leszünk boncolást elrendelni.

– A családját már értesítették?

– Igen, úton vannak Madridba.

Olyan heves görcsbe rándul a gyomrom, hogy kis híján elájulok. Hogy azok is mit élhetnek most át…

– Szüksége van még rám? Tudja, rengeteg dolgot kellene elintéznem.

Menedzselnem kell a válságot. Menteni, ami menthető. A teljes stáb arra vár, hogy elmondjam nekik, most mi lesz. Elő kell készítenünk valami sajtónyilatkozatot. Türelmetlenül az órámra pillantok, és amikor felfogom, hogy már mennyi az idő, a vérnyomásom az egekbe szökik. Minden idegszálam megfeszül. Félre az utamból, Sanchez! Azonnal indulnom kell.

A nyomozó azonban fölemeli a kezét.

– Attól tartok, velünk kell jönnie a kapitányságra.

– Tessék? De miért? – csattanok fel ingerülten, és az eddig kialakított előzékeny és együttműködő producer képe egy csapásra szertefoszlik. – Mindenben segítettem, amiben csak kérte!

– Valóban, de maga a műsor producere.

– Igen, én vagyok, de ez még nem bűn!

Sanchez mélyen a szemembe néz.

– Azt hiszem, ezzel kapcsolatban megoszlanak a vélemények – válaszolja, és közben odaint két, a közelben ácsorgó egyenruhás rendőrt. – Velünk kell jönnie – teszi hozzá nyomatékosan, és a fejével a fekete alapon aranyszínű festékkel díszített ajtó felé bólint.

Ez volt az az ajtó, amelyet nem léphettek át a versenyzők.

– Nem válaszolhatnék a kérdéseire inkább itt? – kérdezem, és a hangom megremeg az egyre jobban elhatalmasodó idegességtől.

– Attól tartok, nem. Erre tessék! – feleli.

A két rendőr közrefog, a testtartásukból látom, hogy készek akár erőszakot is alkalmazni, ha ellenállnék.

– A hajó már vár ránk – jegyzi meg Sanchez.

A hangjából kihallatszik, hogy ő is feszült. Nem szokott hozzá olyan erős akaratú személyiségekhez, mint én. Nem sok olyan emberrel találkozhatott, aki tudatában van annak, milyen fontos munkát végez.

Az egyre feszültebb helyzetnek végül egy, a sziget fölé érkező helikopter rotorjának a dübörgése vet véget. Mindnyájan felnézünk. A helikopter jóval alacsonyabban száll a megengedettnél, ráadásul megsérti a szigetre vonatkozó repülési tilalmat is. Egy hírcsatorna logója virít az oldalán.

Itt nem tartózkodhat senki sem a légtérben. Pontosan tudom, ezért is választottuk ezt a szigetet helyszínül.

Látom, hogy a kamera objektívje rám szegeződik. Most én vagyok az, aki érdekes.

– Jobb lesz, ha igyekszünk, Señora Jessop!

Hagyom, hogy Sanchez áttuszkoljon a kék-fehér rendőrségi kordon alatt, és a másik, az egész forgatási helyszínt körbevevő szalag felé tereljen. A lábunk alatt megcsikordulnak az összetört pezsgőspalackok szilánkjai. A bárpult és az asztalok környékén még több üvegszilánk csillog. A nyugágyakon és a székeken törülközők hevernek. A tányérokon hagyott ételmaradékok fölött legyek köröznek. Egy ezüstszínű paróka hajfonatai meg-megrebbennek az alkonyi szellőben. Hirtelen felkerekedik a szél, felkapja a parókát, és ott kergeti előttünk a kis ösvényen. Ami tegnap még csodálat tárgya volt, az mára értéktelen és szemét.

Az ötletem, a zseniális találmányom a szemem láttára hullik szét és foszlik semmivé.

– Nem gondoltam volna, hogy így fejeződik be – fordulok oda Sanchezhez, miközben könnybe lábad a szemem. Hirtelen megállok, és egy tapodtat sem mozdulok. – Nem megyek, itt maradok.

– A hajó már csak ránk vár, asszonyom – feleli, és a hangjában már nincs egy csepp kedvesség se.

– Maradok! – ellenkezem.

Itt kell lennem, azon a helyen, amit megálmodtam és létrehoztam. Egyszerűen képtelen vagyok szembenézni a külvilág jelentette valósággal. Azzal, ahogy majd az a valóság ítéletet mond rólam.

Sancheznek láthatóan elege van belőlem, nem akar leállni vitatkozni. Szótlanul int a két rendőrnek, hogy vezessenek el.

Első fejezet

AZ ÚJSÁGÍRÓ

A The Record szerkesztősége, London

Nyolc héttel korábban

A kávé és a bezabált mindenféle édes keksz összecsapott a gyomromban. A gyomorsav a nyelőcsövem alsó traktusát mardosta. Nagyokat nyeltem kínomban, mert nemcsak a sav, hanem a lelkiismeret-furdalás is mardosott. Közeledett a kézirat leadási határideje, és nem tudtam megszabadulni a rossz érzéstől, hogy milyen gyógyíthatatlan sebeket okozok majd a cikkemmel.

Szegény Mike Baron, az angol fociválogatott egykori kapitánya, aki egyike a nemzet igazi nagyjainak. Nemcsak a góljaira emlékszik a mai napig mindenki, hanem arra is, hogy mit művelt a pályán kívül. Nem volt még egy hozzá fogható partiarc, aki ivott és dugott éjt nappallá téve.

De ez rég elmúlt. Az „igazi”, a mostani Mike még csak nem is emlékeztet arra az egykori „fasza gyerekre”, akivel anno tele voltak a címlapok. A mostani egy kedves, középkorú pasi, odaadó férj és két gyerek édesapja. Szombaton lesz a huszadik házassági évfordulója, és csupán néhány napja tudta meg, hogy a felesége halálos beteg. Erről nem akart beszélni az interjúban, de valahogy önkéntelenül is elszólta magát. Talán mert annyira lesújtotta a bánat. Vagy mert én jól kérdeztem. Megvan a tehetségem ahhoz, hogy beszéltessem az embereket. Nem rossz adottság ez, ha valaki újságíró.

Most azonban egyáltalán nem éreztem úgy, hogy hálás vagyok ezért.

Az, hogy a legmélyebb fájdalmát egy bulvárlap kürtöli szét a címoldalán, biztosan teljesen kiakasztja majd. Efelől nem volt kétségem, de a leadási határidő szorítása minden jóérzéséből kivetkőzteti az embert.

Megszólalt a telefonom.

– Hol az anyag, Peters? – harsogott a hang a kagylóból, és ilyenkor persze mindig a vezetéknevemet ordibálja. – Itt őrizgetek két hasábot a cikkednek.

Fölemeltem a tekintetemet a monitorról, és elpillantva a szerkesztőségben dolgozó kollégák feje fölött, a terem távolabbi végében lévő üvegfalú szerkesztői szoba felé néztem. Igen, a felelős szerkesztő, Ben Foster ott ült az íróasztala mögött. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és a testemet átjárta valami bizsergés.

– Küldd már át a rohadt életbe! Még mennyit tökölsz vele? – kiabálta, majd lecsapta a telefont.

Nem kért, nem kérdezett, csak követelt.

Ismét a monitort bámultam. Az exkluzív anyagomat.

Az interjú Mike hatalmas birtokán készült, nem messze Londontól. Ahelyett, hogy a régi trófeáival és sikereivel büszkélkedett volna, inkább arról beszélt, hogy mi az, ami tényleg fontos neki az életben. Könnyek szöktek a szemébe, amikor felidézte a napot, amelyen először találkozott a feleségével. Amikor az interjú végén felálltam, hogy elinduljak, Mike magához húzott, és megölelt. Így álltunk ott egy ideig, és láthatóan szüksége volt a vigasztalásra azt követően, hogy őszintén feltárta a fájdalmát.

Az ügynöke megállított egy szóra kifelé menet. Tudta, hogy Mike kiöntötte a szívét nekem, úgyhogy aggódott, ebből mennyi az, ami majd belekerül a végleges cikkbe. Ragaszkodott ahhoz, hogy megjelenés előtt elolvassa, én pedig lesütött szemmel megígértem neki, hogy majd meglátom, mit tehetek. Pedig pontosan tudtam, hogy a The Recordnál nem mutatunk meg semmit a megjelenés előtt.

Nem arra szerződtem, hogy a cikkeimmel tönkretegyem emberek életét. Nem ezért lettem újságíró. Azt ígérték, hogy oknyomozó riportokat készíthetek, meg hogy a cikkeimmel majd hatással lehetek az események alakulására. Olyan témákról írhatok, amelyek jó irányba befolyásolják az emberek életét. Aztán végül valahogy mégis a celebek életéről tudósító rovatnál kötöttem ki. Ki kivel dug? Szarlapátolás a köbön. Ahelyett, hogy a jó irányba tereltem volna az emberek életét, a cikkeimmel inkább tönkretettem sokakét.

Néha összeszedtem a bátorságomat, és elmondtam a főnökömnek, mennyire elegem van ebből, ő azonban mindig elejét vette a panaszáradatomnak azzal, hogy még csak tanulom az újságírást. „Be kell bizonyítanod, hogy tényleg rátermett vagy erre a szakmára!” – mondogatta, hozzátéve, hogy azok a témák, amelyekről ábrándozom, megvárnak, ne aggódjak.

Öt éve megy ez, és még mindig csak bizonygatom a rátermettségemet.

De ha feltettem magamnak a kérdést, hogy miért nem hagyom az egészet a fenébe, mindig ugyanabba a kérdésbe ütköztem válaszként: Mégis mi mást csinálhatnék?

Nem volt semmi más az életemben.

És a meló segített abban is, hogy felejtsek. Ha hajtottam magam, ha minden erőmmel újabb és újabb exkluzív anyagok után rohangáltam, ha a leadási határidők fölött görcsöltem, legalább nem maradt érkezésem arra, hogy rá gondoljak. Meg arra, hogyan alakulhatott volna az életem.

És persze volt még egy másik, icike-picike, ám mégsem elhanyagolható tényező is: a pénz. Amióta szakítottam az exemmel, mindig anyagi gondjaim voltak, szóval az, hogy felmondjak, komolyan szóba se jöhetett. A legelkeseredettebb, már-már tébolyult pillanataimban arról fantáziáltam, hogy milyen lenne, ha megnyerném a főnyereményt a lottón. Akkor új életet kezdhetnék, faképnél hagyhatnám az eddigit. Ó, mit meg nem adnék ezért!

Mindig van választásod. Figyelj csak rám, Laura, nyugodtan nemet mondhatsz bármire – ezt suttogta a fejemben egy másik hang. És úgy éreztem, erre a véleményre is oda kell figyelnem.

A telefon ismét rezegni kezdett. Nem szerettem volna újabb ordítozást hallgatni, úgyhogy rákattintottam a Küldés gombra. A szememet ösztönösen behunytam egy pillanatra, mert látni se akartam, hogy mit teszek.

Este fél tízre lényegében az egész szerkesztőség áttelepült a Sohóba, a Colonel’s zajos pincehelyiségébe. A mi kis celebrovatunk is ott üldögélt teljes létszámban egy hatalmas asztal körül, amelynek felületén egyre gyarapodtak a vörösborfoltok. A Colonel’s közönségének szemlátomást nem volt igénye jobbra. És ebbe a közönségbe beletartoztunk mi is.

Jamie, aki a rovat hírszerkesztőjeként dolgozott, odaimbolygott az asztalhoz egy üveg olcsó spanyol vörösborral, és se szó, se beszéd, színültig töltötte a poharamat. Nem mintha eszembe jutott volna ellenkezni, mert azóta, hogy elküldtem az anyagot, másra se vágytam, csak arra, hogy olyan mennyiségű alkohol jusson a szervezetembe, ami elnyomja még az emlékét is életem újabb mélypontjának.

– Hé, nekem nem adsz?! – kiáltott fel Sarah, az egyik celebfelelős, és üres poharával hadonászva.

Jamie neki is töltött, aztán lelkesen koccintottunk is, megünneplendő, hogy végre ennek a napnak is vége lett.

– Tudtátok, hogy ezt akár költségként is elszámolhatjuk? – kérdezte Jamie a blokkot tanulmányozva, majd diadalittasan körbenézett. – Azt hiszem, ma kurvára be fogok baszni.

Végül is ebben nem volt semmi meglepő, hiszen mi mást lehet egy ilyen helyen csinálni. A Colonel’sben rendszerint mindig ugyanaz történik. Sarah menetrendszerűen átmegy kurvás üzemmódba, és kikezd az egyik zöldfülű újságírótanonccal, nekem meg összevissza csaponganak a gondolataim. Most, hogy a beszélgetések zaja lassan egybemosódott a felső szintről lehallatszó, kilencvenes évekbeli slágerek dübörgésével, azt éreztem, hogy elönt a féltékenység.

Egész este kitartóan bámultam felé. Néztem, ahogy egyik csoporttól a másikig vándorol, és láttam, hogy amikor Kate, az egyik riporter valami mulatságosat mondott, a nevetéstől kilöttyent söre lefolyik a korsó oldalán. Többször is megpróbáltam valahogy elkapni a tekintetét, de hiába. Rettenetesen élvezte, hogy mindenki áhítattal hallgatja a sztorijait.

A félhomályban és legalább négy pohár borral később már lassan George Clooney-ra emlékeztetett. Őszbe forduló haj, decensen őszülő borosta. Kicsit szögletes állkapocs. Tizenhét évvel volt idősebb nálam, és bár tulajdonképpen egyáltalán nem volt az esetem, valami mégis mágnesként vonzott hozzá. Lehet, hogy a tudása és a tapasztalata imponált? Hogy példaképként, tanárként, mesterként tekinthettem rá? Jaj, milyen közhelyes is ez! Dühösen megráztam a fejem. Azt hiszem, átvette fölöttem az irányítást az alkohol.

Elegem lett abból, hogy észre se vesz. Felálltam, és utat törtem magamnak a szórakozó úri közönség sűrű tömegén. Minél távolabb kerültem a kollégáimtól, annál megkönnyebbültebbnek éreztem magam. Ez mindent elárul a helyzetről, gondoltam magamban, ügyet se vetve arra, ami után a testem sóvárgott. Már rég felhagytam azzal, hogy odafigyeljek a megérzéseimre.

De aztán valaki finoman a derekamra tette a kezét.

– Hová igyekszel? – kérdezte azon a mély, behízelgő hangon, amivel mindig levett a lábamról.

– A mosdóba! – csattantam fel megbántottan, mert az alkohol felkorbácsolta a féltékenységemet.

– És engem itt hagynál?

Gúnyos mosoly ült ki az arcára, aminek láttán egyből eszembe jutott a szerkesztőségi archívum. A múlt héten, az egyik ebédszünetben bevonszolt a poros, régi újságok illatát árasztó helyiségbe, amelyet teljesen betöltött a párásító  állandó zümmögése, és az ajtónak lökve tett a magáévá. Hiába voltam nagyon dühös rá, az emlék hatására most újra teljesen eluralkodott rajtam a vágy.

Így talán érthető, hogy a következő pillanatban már átkarolta a derekamat, és határozott mozdulattal benavigált a mozgássérültek számára fenntartott vécébe.

A kis, levegőtlen helyiségben nem volt semmi, ami tovább korbácsolta volna a vágyamat. A mosdóban fojtogató ürülék és hányás szaga terjengett, a plafonon pedig egy könyörtelen, fehér fényű neoncső villogott. Előrehajoltam, megragadtam a falhoz erősített kapaszkodót, miközben éreztem, hogy a keze a szoknyám alatt matat.

Hiába szerettem volna hívogatóan szélesre tárni a lábamat, a harisnya nem engedett. Kénytelen voltam kilépni a cipőmből, hogy legalább a jobb lábamról lecibáljam, és így szabaddá tegyem az utat számára. Ő sem tétlenkedett, az egyik keze már a bugyimat söpörte félre, a másikkal pedig közelebb rántott magához.

A közösülés sietős volt, kapkodó és lényegre törő. Olyan, mint a szerkesztőségi életünk. Ott zihált közvetlenül a fülem mellett, forró lélegzetét éreztem a bőrömön. Durván dugott, nem finomkodott, de a lökései élettel töltötték meg a testemet. A tányérok csörömpölése, a vendégek zajongása, a zene dübörgése mind beszűrődött a vécébe, és hozzáadódott az élvezésem egyre intenzívebb zajához.

Pár perc, és már vége is volt. Megfordulni se volt érkezésem, és már eltette a farkát. Én sem akartam lemaradni: egy kis vécépapír, hogy útját állja a belém lőtt ondónak, bugyi vissza, harisnyanaci vissza, szoknya picit megigazítva. Csak ezután néztem rá.

Két ujjával megérintette az államat, és kissé közelebb húzott magához.

– Mindig megvadítasz – mondta szinte ünnepélyesen, és belecsókolt a számba.

Kicsit megszédültem, és nem tudtam, hogy mitől, a korábban elfogyasztott szesztől vagy az imént átélt dugástól éreztem-e magam erőtlenebbnek.

– Kint beszélünk, oké? – suttogta, majd kinyitotta az ajtót, kikukucskált, hogy tiszta-e a levegő, és kisurrant.

Bár a kielégüléstől még mindig hevesen vert a szívem, valami mély ürességet éreztem a testemben. Nem ártott volna enni valamit ivás előtt, gondoltam. Mindig ez van, képtelen vagyok tudatosan odafigyelni magamra. Nekidőltem a falnak, próbáltam összeszedni magam, miközben visszabújtam a cipőmbe.

A tükröt gondosan elkerültem, mert nem szerettem volna szembenézni magammal azután, hogy egy mozgássérült vécében dugtam a főnökömmel. Inkább elindultam vissza a többiekhez, mintha mi sem történt volna. Az agyamat eltompító alkohol arra is jó volt, hogy nem izgatott különösebben, hogy még egy perc se telt el azóta, hogy belém élvezett.

– Hát te meg hová tűntél? – esett nekem Jamie, a kezembe nyomva valami, már a szaga alapján is túl édes, sötét színű italt.

Elvettem, és szó nélkül felhajtottam.

– Úgy nézel ki, mint akit… – folytatta, aztán inkább elhallgatott, és csak lemondóan legyintett, mert nem akart megbántani.

Elvörösödtem, és beletúrtam a hajamba, próbálva megzabolázni az összevissza álló tincseket.

A szerkesztőségben senki sem tudott arról, hogy mi van kettőnk között. Sikerült jól eltitkolnunk.

– Laura! – hallottam megemelt hangját a tömeg zaján keresztül. Odafordultam felé. – Gyere ide!

Ben az egyik bokszban ült, együtt az újság főszerkesztőjével, Mark Cushsal, aki csak különleges alkalmakkor tisztelte meg személyes jelenlétével a munkatársakat.

Nem is tudom, hogy miért, de hirtelen nagyon fontosnak éreztem magam. Mintha kiválasztott lettem volna. Én, egyedül. Azt képzeltem, hogy a többiek is észrevették ezt, és most csak úgy sárgulnak az irigységtől.

Felkaptam a fejem, kiegyenesedtem, és szép nyugodt léptekkel odamentem hozzájuk.

– Remek a mai anyagod, Laura – gratulált Mark.

Félresöpörtem egy rakoncátlan tincset a homlokomból, és miközben minden erőmmel arra koncentráltam, hogy józannak tűnjek, leültem egy üresen álló székre.

– Remekül megtaláltad a helyed a csapatban – jegyezte meg.

– Ugyan már, semmiség az egész – szerénykedtem –, de azért jólesik.

A két férfi egymásra pillantott, aztán Mark folytatta:

– Mindketten úgy gondoljuk, hogy igen tehetséges vagy. – Aztán egy kis szünet után hozzátette –: De még van hová fejlődni.

Ha a fejlődésen azt értette, hogy még több embert kellene átvernem, akkor abból köszi, nem kérek. Benre néztem, és szerettem volna, ha olyan pillantást vet rám, amiből kitetszik, hogy fontos vagyok neki. Sajnos a tekintetében nyoma sem volt az iménti intimitásnak. A szájához emelte a korsót, és közben megcsillant az ujján a karikagyűrűje.

– Lenne egy meló a számodra, ami, azt hiszem, tetszeni fog – közölte.

– I-gen – feleltem, mindenre felkészülten.

– Van egy időpontod A VILLA szereplőválogatására.

– Villa? Miféle villa?

– Egy új párkereső valóságshow. – Várakozásteljesen rám nézett. – Nem is hallottál róla?

Megvontam a vállam.

– Hol élsz te, Peters? Az Instán se botlottál bele? Aranycsempék, egy pálmafa sziluettjével? Múlt kedden, pontban éjfélkor influenszerek egész hada posztolt róla. Még el se kezdődött, de már most totál téboly van körülötte. Modellek, celebek ölik egymást, csak hogy bekerüljenek.

A kezébe vette a mobilját, és nyomkodni kezdte.

– Ha rákattintasz erre, egyből láthatod – magyarázta, és odafordította a telefonját felém.

A képernyőn egy ragyogó, napsütötte kép látszott. Gyönyörű fiatalok a tengerparton, a kezükben pezsgőspohár, láthatólag nagyon élvezték az életüket.

Vágtam egy grimaszt, és levettem a tekintetemet a képernyőről.

– Az egészet mesterségesen gerjesztett titokzatosság veszi körül. Nem adtak ki róla hivatalos sajtóközleményt se. Mindent az interneten és a különböző közösségi felületeken terjedő hírverésre alapoznak – magyarázta Ben. – Tessék, például ezt írják: kurva szexi és egyedülálló pasik és csajok egy csoportja csak egyetlen hétig összezárva élhet a földi paradicsomban csak azért, hogy rátaláljanak életük párjára, meggyőzve a nézők millióit választásuk helyességéről és megnyerjék az ötvenezer fontos nyereményt – olvasta a képernyőről, és egy kicsit el is mosolyodott közben. – A versenyzők legfőbb ellensége az idő. Vajon mire lesznek hajlandók, hogy megnyerjék a főnyereményt? A legkecsegtetőbb azonban még hátravan – jegyezte meg. – A nézőknek egészen egyedülálló, különleges hozzáférést biztosítanak, legalábbis ezt írják itt – emelte föl a tekintetét, és csillogó szemmel rám nézett. – Kíváncsi vagyok, ez mi lehet.

Mi a fenét talált Ben olyan izgalmasnak ebben? Első hallásra dög unalmas. VILLA vagy nem VILLA, ez is csak egy a sok valóságshow közül, amiben üresfejű huszonévesek páváskodnak minimális ruházatban, és agyzsibbasztó párbeszédeket folytatnak valami medence mellett. Belegondolni is borzasztó. Az az ötvenezer ráadásul nem is olyan sok. Az meg, hogy az ember rátaláljon az igaz szerelemre egy ilyen műsorban, vicc. Egyébként is teljesen fölösleges bármilyen komolyabb kapcsolatba belebonyolódni. Én többet ki nem teszem magam ilyesminek az életben.

A kocsma általános zaja fölé egyszer csak beúszott az anyám hangja: „Hiszen csak egy szakításról beszélnünk, nem? Nem valaki haláláról!”

Lehet, de akkor miért okozott olyan mély sebet?

– Az idei nyár igazi médiaszenzációja, azt írják – folytatta Ben a felolvasást. – A helyszín teljesen titkos…

Olyan hirtelen lett vége, hogy szinte az egész létezésemet kénytelen voltam megkérdőjelezni. Hogyhogy? Miért? Hogyan? Lehet, hogy talált valaki mást? A gondolataim kontrollt vesztve, összevissza cikáztak, és volt egy pont, amikor már magam is azt hittem, hogy elment az eszem. Ahelyett, hogy továbbléptem volna, az elmúlt három évben mást se csináltam, csak magamat okoltam mindenért, és próbáltam rájönni, hogy mi a gond velem. Lehet, hogy ezt a melót is csak azért vállaltam el, hogy neki bebizonyítsam, hogy én is képes vagyok valamire? Hogy megmutassam, nem vagyok selejt? De miért nem hallom tőle az elismerést? Hiába várom, hiába.

– Laura! Figyelsz? – kérdezte Ben összevont szemöldökkel. – Na szóval, ennyi, amit tudunk.

Elfáradt formátum. Folyamatosan csökkenő nézettség. Van még egyáltalán bárki, aki nézi ezeket a szarokat?

Ami pedig a luxusvillát illeti, nem lenne jobb luxus-állatkertről beszélni? Vagy olyan helyről, ahol a legféltettebb titkodat is kifacsarják belőled? Igaz, egy bulvárlapnak nem is kell ennél több. A vörösbor tagadhatatlanul eltompította az agyamat, a végén viszont mégiscsak leesett, hogy miről beszélnek ezek.

– Várjunk csak! Miféle szereplőválogatásról van szó? Csak nem neveztetek be engem ebbe a show-ba? – néztem a két férfira. – Anélkül, hogy megkérdeztetek volna?!

– Sajtótörténetet írunk, édesem. A miénk lesz az első lap, amelyiknek saját beépített embere lesz a helyszínen. Aki képes kideríteni, hogy mi történik a színfalak mögött. Hogy az egész hazugság-e, vagy csak a fele az? És hogy minden meg van-e írva előre. Kiderítjük az összes hazugságot, és beleverjük az orrukat a saját szarukba.

A szózuhatag hallatán egészen elkábultam. A hallgatásomat látva Ben panaszosan felsóhajtott.

– Van fogalmad arról, milyen nehéz volt bejuttatni téged erre a castingra? – kérdezte, és közben egy pillantást lövellt Cush felé. – A fotósok meg a grafikusok órákat töltöttek azzal, hogy felturbózzák a képeidet.

Döbbenten pislogtam.

Ben ismét felém nyújtotta a mobilját.

– Ezeket adtuk be. Hát nem szuperek?

A Facebookra posztolt képeimet láttam viszont a képernyőn, csak mindegyiket kurvára photoshopolták. Vékonyabb lettem, a bőröm hibátlan volt, és napbarnított, a hajam platinaszőke. Az egyik képemet pedig egyszerűen ráretusálták egy karibi tengerpartra.

Azt hittem, káprázik a szemem. Ez nem lehet komoly, vagy igen?

– Csináltunk neked egy profilt az Instagramra meg a TikTokra is. Persze szigorúan magánt, mert nem derülhet ki a számukra, hogy nekünk dolgozol.

– Valami más néven?

– Ja, remélem, örülsz majd neki. Úgyis állandóan panaszkodsz, hogy nem adok neked jó sztorikat.

Zavartan fészkelődtem, mert hirtelen rádöbbentem, hogy a szavai milyen képzetet kelthetnek rólam a főszerkesztőben.

– Nem is szoktam panaszkodni – jelentettem ki.

– Szoktál, de sebaj – felelte, miközben egy pillantást váltott Cushsal. – Többet is, mint kellene.

Ó, hogy baszódnál meg!

– Most viszont eljött a nagy áttörés lehetősége, Peters! Nagyon nagy szükségünk van erre a sztorira – közölte Ben, és mélyen a szemembe nézett. – Nagyon bízom benned, szóval ne hagyj cserben, és mutasd meg, mit tudsz. Afelől biztos vagyok, hogy a castingon az ujjaid köré csavarod őket.

Casting! Na persze. A szívem már a szó hallatára is hevesebben vert. A gondolattól pedig, hogy mindenféle vadidegen ember előtt le kell vetkőznöm, mutogatva a testemet, iszonyattal töltött el. Pontosan tudtam, hogy a valóság meg sem közelíti azt, ami a képeken látható. Távolról sem nézek ki úgy, mint ahogy szeretnék. Vagy ahogy ők szeretnék. Ha tudnák, hogy nézek ki, eszükbe se jutott volna benevezni engem erre a dologra.

– És miért én?

Végre megszólalt a főszerkesztő is:

– Mert te vagy az egyetlen az egész szerkesztőségben, akinek akárcsak a leghalványabb esélye is van arra, hogy bekerüljön. Fiatalos, karcsú és szép – mondta, és Benre nézett. – Szabad nekem ilyet mondanom anélkül, hogy balhéba keverednék?

Elnevették magukat.

– Persze meg kell változtatnod a külsődet olyanra, amilyen a képeken látható – nézett rám Ben. – És csináltatnunk kell egy tök új személyazonosságot is.

Elkerekedett szemmel néztem rá. Legális ez egyáltalán?

– Olyasmire gondolsz, mint egy hamis útlevél vagy személyi?

– Ezzel nem kell foglalkoznod, majd mi elintézzük. A te dolgod az átalakulás.

– De hát… – motyogtam – egyáltalán mennyi időm van?

– A casting hétfőn lesz.

Hétfőn? Akkor csak a hétvége áll a rendelkezésemre. Kell hogy legyen valami módja annak, hogy az ember visszautasítsa ezt a dolgot, gondoltam magamban, azonban láttam, hogy Mark Cush milyen várakozásteljesen méreget. Biztosan azt gondolja, hogy nem hagyom cserben őket. A csapatot. A lapot. Éreztem, hogy kizárt, hogy visszautasítsam az ajánlatot.

Ben egy kicsit szelídebben pillantott rám – először az este folyamán.

– Szőke – vigyorodott el.

– Tessék? – néztem rá ellenségesen.

– Azt hiszem – válaszolta, és láttam, a szemében ismét felgyullad a vágy –, észbontóan nézel majd ki platinaszőkén.

Második fejezet

AZ ÚJSÁGÍRÓ

Figtree Studios, East London

– Hellóka! Irisnak hívnak, harmincegy éves vagyok, és egy fogorvos asszisztenseként dolgozom Kentben.

Aztán egy csókot leheltem a kamera felé.

Hazugság. Ezt a nevet kaptam Bentől, mert szerinte az Iris tökéletesen passzol a show-bizniszhez. Jó benyomást tesz majd a tévés maffiára. Megfiatalított, kiradírozott az életemből pár évet, csak hogy növelje a bekerülési esélyemet. Hogy miért pont fogorvosi asszisztens? Erre csak annyit mondott, hogy abba úgyse mernek belekérdezni, annyira félelmetes.

– És milyen pasik jönnek be?

– Hát, elég válogatós vagyok – feleltem egy évődő mosoly kíséretében.

Újabb hazugság. Nem vagyok válogatós. Legalábbis az utóbbi időben nem voltam az.

– Ha jobban belegondolok, azok a pasik… – kezdtem bele, de amint „jobban belegondoltam”, hogy kikkel szűrtem össze a levet az elmúlt időkben, inkább elhallgattam.

Volt egy csomó egyéjszakás kalandom. Aztán jött Ben. Viszonyom van egy házas emberrel, ami miatt utálom magam.

– És milyen pasi nem jön be egyáltalán?

Erre könnyű volt felelni.

A behízelgő szélkakasok.

Az olyanok, akik hitegetnek, hogy az egész életüket veled akarják leélni. Aki romantikus körülmények között egyszer csak féltérdre ereszkedik, és megkérdezi, hogy lennék-e a felesége – és aztán két hónappal később, derült égből a villámcsapás, minden előzmény nélkül szakít.

Csupán annyit mondott, hogy már nincs meg a tűz. Nem tudta rendesen megmagyarázni, csak arról habogott, hogy biztosan szerepet játszott benne a féltékenykedésem. Azt is mondta, hogy nem lehet közös jövőt építeni valakivel, aki nem bízik meg benne. Szóval én voltam a hibás.

Meg azok se jönnek be, akik egyfolytában azt éreztetik veled, hogy nem érsz semmit.

Hogy ez túl komolyan hangzik egy párválasztó show-műsorhoz? Hát persze. Nagyon keserű és kiábrándult? Meglehet. Ennek az Irisnak azonban ki kell csattannia a boldogságtól és az életigenléstől. Mert Iris maga a boldogság és az életigenlés. Úgyhogy gyorsan belebújok a rám osztott figura bőrébe, és akként viselkedem.

– Nem jönnek be azok a srácok, akik teljesen bele vannak buzulva a saját testükbe. Hopika! – vihogtam. – Ez kicsit félreérthető. Szóval azt szeretem, ha valaki odafigyel magára, de az lelombozó, ha egy pasi órákon át csak a kinézetével foglalkozik – tettem hozzá fölnevetve, és minden idegszálammal arra koncentráltam, hogyan tudnék egy jó poénnal kimászni a helyzetből. – Nem jó, ha egy pasival versenyezni kell, hogy ki tölt több időt a tükör előtt.

Nevetés hullámzott végig a stúdión. Egy lepukkant raktárépületben voltunk, valahol Kelet-Londonban, aminek láttán nem értettem, mi ez a nagy felhajtás a show körül. Ha csak egy ilyen helyet engedhetnek meg maguknak, kár ehhez a műsorhoz olyan nagy reményeket fűzni.

– Lehetne egy kicsit több fényt varázsolni rá?

A sötétből egy világosító alakja bontakozott ki. Magabiztosan lépkedett a padlón kígyózó kábelek között, odament egy kis pulthoz, megnyomott pár gombot, valami hidraulika segítségével megemelt egy esernyőszerű cuccot, és abban a pillanatban elvakította a szememet az arcomra irányuló fény.

– Szóval, akkor milyen az ideális pasi? Van olyan?

Csak nem adják fel. Persze miért is adnák fel? Végül is egy párkereső show-ról van szó, vagy nem?

Egyenesen belebámultam a lámpák mögötti sötétségbe, mintha onnan remélnék segítséget. Akkor pillantottam meg először. Ott állt, karját összekulcsolta maga előtt. Csupán a sötét körvonalait láttam, de azt az érzetet keltette bennem, hogy erős, izmos és magabiztos.

Tudtam, hogy engem bámul, de a tekintete valahogy más volt, mint a többi emberé a stúdióban.

Összeakadt a tekintetünk, és ha jól láttam – és jól láttam –, halványan biccentett felém. Mintha biztatni akart volna, hogy nyugi, minden rendben lesz. Csupán egyetlen másodpercig tartott az egész, de hihetetlen erőt adott.

Határozottan belebámultam a vakító fénybe, és végre magabiztosan válaszoltam a kérdésre. Olyan pasi alakját írtam le, aki mindenben az ellentéte volt a legutóbbinak.

– Persze hogy van. Szőke, kék szemű. És magas. Imádom a magas pasikat – mondtam eltökélten.

– És milyenek voltak az eddigi pasijaid?

Katasztrófák.

Az exem úgy hagyott el, hogy azóta is pánikrohamoktól szenvedek. A jelenlegi pedig nős.

Az érzések, amelyeket eddig gondosan elnyomtam, most hirtelen mind elő akartak törni, és azon kaptam magam, hogy sírással küszködöm. Kénytelen voltam beleharapni az ajkamba, hogy a fájdalommal elejét vegyem az érzelemkitörésnek, majd ragyogó mosolyt erőltettem az arcomra, és csengő hangon kijelentettem:

– Olyanok, hogy még mindig kitartóan keresek.

– Ez remek, drágám. És most mutatnál valamit a kamerának?

– Tessék?

– Mutass egy kicsit az igazi Irisból. Szeretnénk látni, hogy milyen a kis huncut Iris.

– Ja, értem – motyogtam, és csípőre tettem a kezemet.

– Egy kis forgolódás?

– Valami ilyen? – kérdeztem, és megpróbáltam a lehető legszexibb módon piruettezni a tűsarkú cipőben.

A bikini nem sokat takart belőlem, és egyfolytában az járt a fejemben, hogy olyan vagyok, mint valami nyársra tűzött és körbeforgatott csülök.

– Nagyon jó! Lehetnél egy kicsit merészebb! Adj bele egy kis kraftot, drágám!

Ismét megpördültem. Éreztem, hogy az immáron platinaszőke hajam csak úgy repül utánam.

– Ez az! Most jól elkaptad a dolgot! Mit gondolsz, képes lennél megnyerni a versenyt?

Megnyerni a versenyt? Végül is nem jönne rosszul az az ötvenezer. De ezeknek szerencsére fogalmuk sincs arról, miért is erőlködöm én itt. Meggyőző mosolyt varázsoltam az arcomra, és lelkesen válaszoltam:

– Tuti! – néztem egyenesen a kamera üvegszemébe. – Kössétek fel a gatyátokat, csajok!