Marilynne Robinson

Jack

– részlet –

Fordította Mesterházi Mónika

A fordító a Műfordítók Egyesületének tagja
ME
GY

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Marilynne Robinson: Jack
New York, 2020, Farrar, Straus and Giroux

Copyright © Marilynne Robinson, 2020
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2022

Ellen Levine-nek,
aki negyven éve barátom és ügynököm

Majdnem teljesen mögötte haladt, két lépéssel a háta mögött. Della nem nézett hátra. Azt mondta: – Nem beszélek magával.

– Tökéletesen megértem.

– Ha tökéletesen megértené, nem követne.

Erre ő: – Ha valaki vacsorázni hív egy lányt, utána haza kell kísérnie.

– Nem, nem kell. Különösen, ha a lány azt mondja neki, hogy menjen, és hagyja őt békén.

– Nem tehetek róla, így neveltek – felelte Jack. De átment az utca túlsó oldalára, és most mellette haladt, a másik oldalon. Amikor egysaroknyira értek Della házától, újra átjött az úton. – Bocsánatot szeretnék kérni.

– Nem akarom meghallgatni. És ne is fáradjon, hogy megmagyarázza.

– Köszönöm. Úgy értem, inkább nem magyaráznám. Ha így rendben van.

– Semmi sincs rendben. Ebben a beszélgetésben a „rendben” nem szerepel. – De a hangja így is lágy volt.

– Értem, persze. De nem tudok beletörődni.

– Soha nem voltam ilyen kínos helyzetben – mondta Della. – Soha életemben.

Jack azt felelte: – Hát nem is ismer túl régen.

Della megtorpant. – Most meg viccel. Hihetetlen.

– Van egy kis bajom – felelte Jack. – Nem azon szoktam nevetni, amin kellene. Azt hiszem, ezt már említettem.

– És amúgy honnan került elő? Mentem magamban, és egyszer csak ott volt a hátam mögött.

– Igen. Sajnálom, ha megijesztettem.

– Nem, nem ijesztett meg. Tudtam, hogy maga az. Egy tolvaj sosem lopakodna így. Biztos egy fa mögött bujkált. Egyszerűen nevetséges.

– Mindenesetre – mondta Jack – biztonságban elkísértem hazáig. – Elővette a tárcáját, és kihúzott egy ötdollárost.

– Hát ez meg mi? Pénzt ad a saját kapumban? Mit fognak szólni az emberek? Tönkre akar tenni!

Jack visszatette a pénzt a tárcájába. – Tapintatlan voltam. Csak szerettem volna, ha tudja, hogy nem a számla miatt léptem meg. Tudom, hogy ezt gondolja. Látja, volt nálam pénz. Csak ennyit akartam mondani.

Della a fejét rázta. – Én meg ott kotorászok a retikülöm mélyén, és próbálom összerakni az aprót, hogy kifizessem a sertésbordát, amit meg se ettünk. Úgy jöttem el, hogy tartozom annak az embernek húsz centtel.

– De vissza fogom juttatni magának a pénzt. Diszkréten. Egy könyvben, vagy ilyesmi. Nálam vannak a könyvei. – Hozzátette: – Szerintem igazán szép este volt, egészen az utolsó részéig. Egyetlen rossz óra a háromból. Egy apró adósság, amit törlesztek. Talán már holnap.

Della azt felelte: – Azt várja tőlem, hogy továbbra is eltűrjem!

– Nem igazán. Általában nem szoktak. Nem fogom hibáztatni. Tudom, hogy van ez. – Hozzátette: – A hangja még ilyenkor is lágy, amikor dühös. Ami ritka.

– Azt hiszem, nem úgy neveltek, hogy az utcán veszekedjek.

– Igazából máshogy értettem a lágyat. – Hozzátette: – Van még pár percem. Ha inkább négyszemközt szeretne beszélni.

– Csak úgy behívatja magát? Hát nincs miről beszélni. Menjen haza, vagy ahová akar. Én ezzel végeztem, nevezzük, aminek akarjuk. Magával csak a gond van.

Jack bólintott. – Sosem tagadtam. Legalábbis ritkán.

– Ezt elhiszem.

Egy jó percig álltak ott.

Jack azt mondta: – Régóta készültem erre az estére. Nem nagyon szeretném, ha véget érne.

– Bármilyen dühös vagyok magára.

Bólintott. – Ezért nem tudok csak úgy elmenni. Nem látom többé. De most itt van…

Della azt mondta: – Nem hittem volna, hogy ilyen kínos helyzetbe hoz. Még most sem hiszem el.

– Akkor komolyan úgy tűnt, hogy ez a legjobb megoldás.

– Azt hittem, úriember. Legalábbis többé-kevésbé.

– Nagyon gyakran az vagyok. Az esetek többségében. Megrögzött úriember, a legtöbbször.

– Na, hát itt az ajtóm. Most már elmehet.

– Jogos. El is fogok. Csak kicsit nehéz. Adjon még pár percet. Ha bemegy, valószínűleg elindulok.

– Ha erre jön egy másik fehér, akkor majd elég hamar eltűnik.

Jack hátrébb lépett. – Tessék? Maga szerint ez történt?

– Láttam őket, Jack. Nem vagyok vak. És hülye sem vagyok.

Jack azt felelte: – Nem is tudom, egyáltalán miért áll szóba velem.

– Azt én is szeretném tudni.

– Adósságot akartak behajtani rajtam. És ilyenkor elég durvák. Nekem meg vigyáznom kell, nehogy összetűzésbe keveredjek. A legutóbbi majdnem harminc napomba került. Úgyhogy az is kínos lett volna magának, talán még kínosabb.

– Maga aztán!

– Lehet – felelte –, de nem vagyok… Nagyon örülök, hogy elmondta. Majdnem úgy hagytam itt, hogy azt hihette volna… Nem szeretném, hogyha…

– Az igazság sem annyival jobb, az a helyzet. Komolyan…

– Dehogynem. Sokkal jobb.

– Tehát akkor azért kellene megbocsátanom, hogy nem a lehető legrosszabb dolgot követte el.

– Ennyit azért le lehet szögezni, nem? Én mindenesetre sokkal jobban érzem magam, hogy ezt tisztáztuk. Gondolja meg, mennyire más lenne a helyzet, ha tíz perccel ezelőtt elmegyek. Akkor aztán tényleg soha többé nem láthatnám magát.

– Ki mondta, hogy így láthat?

Jack bólintott. – Nem tehetek róla, de úgy érzem, javultak az esélyek.

– Talán igen, ha úgy döntök, hogy hiszek magának. Talán nem.

– Tényleg hinnie kellene nekem – mondta Jack. – Mit árthat? Így is lecsaphatja a telefont, ha felhívom. Visszaküldheti a leveleimet. Semmi nem változna. Csak nem kellene rossz érzésekkel gondolni arra a pár órára ebben az elmúlt néhány hétben. Arra a ragyogó estére, amink lehetett volna együtt. Ennyit azért megbocsáthatna nekem.

– Magamnak – mondta Della. – Hogy ilyen bolond voltam.

– Így is gondolhatja.

Della megfordult, és Jackre nézett. – Ezen ne nevessen, ezeken soha az életben – mondta. – Azt hiszem, erre készül. És ne próbáljon bizalmaskodni, mert nem fog sikerülni.

– Hát persze hogy nem. Milyen jól ismerem ezt. Valami spontán, kémiai reakció. Ha Jack Boughton kapcsolatba lép… a levegővel. Tudja, mint a foszfor. Persze nem igazi láng. Inkább csak villódzás. A kínosság rózsaszín pírja egy átlagos dolog körül. El se lehet rejteni. Ez biztosan a szétesettség nimbusza…

– Hallgasson – mondta Della.

– Az idegeim.

– Tudom.

– Ne is figyeljen oda.

– Összetöri a szívem.

Jack nevetett. – Csak azért beszélek, hogy itt tartsam. Az biztos, hogy nem akarom összetörni a szívét.

– Nem, most igazat mond. Kár. Még soha nem hallottam egyetlen fehérről sem, akinek ilyen kevés előnye származott volna belőle, hogy fehér.

– Vannak előnyei, még számomra is. Elvileg tudnom kellene, hogy hány buborék van egy darab szappanban. Az a megtiszteltetés ért, hogy közjogi méltósághoz segítettem pár kétes fickót. Az a…

– Elég – mondta Della. – Elég, elég. Hétfőn a Függetlenségi nyilatkozatról kell beszélnem. Ebben nincs semmi vicces.

– Jogos. Semmi a világon – felelte Jack. – Most tényleg mondok valamit, ami igaz, Miss Della. Úgyhogy figyeljen. Nem fordul elő mindennap. – Aztán azt mondta: – Képtelenség, hogy egy lelkész lánya, egy gimnáziumi tanár, egy kiváló kilátásokkal rendelkező fiatal nő egy ilyen makacs, megrögzött csavargóval járkáljon. Úgyhogy nem zavarom többé. Nem lát többet. – Egy lépést hátrált.

Della ránézett. – Maga búcsúzik el tőlem! Hogy merészeli? Én már elbúcsúztam magától, de olyan régóta tart itt, hogy hallgassam a badarságait, hogy már majdnem el is felejtettem.

– Elnézést – mondta Jack. – Értem ezt is. De csak annyit tettem, amennyit egy úriember tett volna a helyemben. Már ha egy úriember lehetne a helyemben. Miattam mindent elveszíthet, én meg soha semmi jót nem tudnék tenni magáért. Hát, ez nyilvánvaló. Azért köszönök el, hogy tudja, értem, hogy állnak a dolgok. Valójában épp ígéretet teszek magának, és meg is fogadom. El fog ámulni.

Della azt mondta: – A könyvek, amiket kölcsönvett.

– Holnap ott lesznek a tornáca lépcsőjén. Vagy nem sokkal később. A pénzzel együtt, amivel tartozom.

– Nem kérem vissza őket. De, talán mégis. Gondolom, írt beléjük.

– Csak ceruzával. Kiradírozom.

– Nem, hagyja. Majd én.

– Igen, gondolom, lehet ebben valami elégtétel.

– Hát – mondta Della –, én már elbúcsúztam magától. Maga is elbúcsúzott tőlem. Akkor induljon.

– Maga meg menjen be.

– Amint elindult.

Nevettek.

Jack szólalt meg kis idő múlva: – Csak figyeljen. Meg tudom csinálni. – Aztán megemelte előtte a kalapját, és elsétált zsebre tett kézzel. Ha hátranézett, az már azután történt, hogy Della bezárta maga mögött az ajtót.

Egy hét múlva, amikor Della hazaért az iskolából, a Hamletjét ott találta a tornác lépcsőjén. Két dollár volt benne, és a belső borítójára ceruzával írtak valamit.

Ha egy áldásom volna csupán,

Kegyelme csak rád hullana,

Ha volna egy élő imám,

Téged illetne balzsama,

Ha szívemnek volna ép húrja

zúgja búgja szúrja fúrja túrja

Rosszul megy nekem ez a verselés

Tartozom egy dollárral. És egy könyvvel.

Isten veled!

Kínos helyzet. Hogy lehet itt éppen ő? Hihetetlen. Majdnem egy év után. Jack elnyomta a cigarettáját a sírkövön. Kicsit vigyázva: csak félig szívta el. Amúgy is mi értelme. Nyilván épp a füst szagára állt meg, és nézett körül, nézett őrá. Ha ő most megpróbálna kihátrálni a képből, azzal csak jobban megijesztené, úgyhogy nem marad más, mint megszólítani. Della. Ott volt, ott állt az úton egy lámpa fénykörében, és felnézett rá. Jack látta a mozdulatlanságában, hogy azért habozik, mert bizonytalan benne, hogy valóban ő az, vagy csak egy hasonmás, és mindentől függetlenül, hogy továbbmenjen-e, a menekülés késztetését leküzdve, ha – legyen akár Jack maga – a viselkedése fenyegetőnek vagy furcsának tűnne. Hát, őszintén szólva furcsa is, ahogy sötét éjszaka itt lézeng egy temetőben, semmi kétség. Della viszont talán azért torpant meg itt, mert épp azt reméli, hogy őt ismerte fel, és bármi megnyugtatásfélére készen áll, úgyhogy Jack megemelte a kalapját, és azt mondta: – Jó estét. Miss Miles, ha nem tévedek. – Della az arcához kapta a kezét, mint aki össze akarja szedni magát.

– Igen – felelte. – Jó estét. – A hangjában könnyek.

Úgyhogy Jack azt mondta: – Jack Boughton.

Della elnevette magát, a nevetésében is könnyek. – Hát persze. Gondoltam, hogy maga az. Olyan sötét van, hogy nem voltam biztos benne. Ha az ember a sötétbe néz, még sötétebbnek tűnik. Nehezebb bármit meglátni. Nem fogtam fel, hogy zárják a kapukat. Egyszerűen nem is gondoltam rá.

– Igen. A sötétség attól függ, hol áll. Relatív. Az én szemem már hozzászokott. Úgyhogy ettől a fény is relatív lesz, ugye. – Kínos. Intelligensnek akart hangozni, mivel reggel nem borotválkozott, és a nyakkendője a zsebében volt összegöngyölve.

Della bólintott, és lenézett maga elé az útra, továbbra is mérlegelt.

És ő hogy ismerte fel Dellát? Igaz, hónapok óta minden nőre felfigyelt, aki egy kicsit is hasonlított, a végén már azt gondolta, a sok felszínes hasonlóságtól már nem is emlékszik rá. Ugyanolyan kabát, ugyanolyan kalap. Néha egy hang hallatán gondolta, hogy ha megfordulna, őt látná. Rossz ötlet. A női hang nevetése azt jelentette, Della biztos nincs egyedül. Esetleg nem akarja elárulni, hogy ismeri. Jack továbbment, kicsit lassabban a tömegnél, hogy ha Della megelőzné, akkor, ha kedve van, megszólíthassa, ha nincs kedve, levegőnek nézhesse. Egyszer-kétszer megállt, hogy megnézzen egy kirakatot, és várja, hogy Della tükörképe elhaladjon benne, de csak a szokásos idegenek voltak, az a végtelen folyam. Bármilyen óvatos volt, a nők néha nemkívánatos érdeklődésnek vették a figyelmét. Hasznos figyelmeztető. Ha Della nézne így, gondolta, az fájna. De ez a sok várakozás, ha az, segített józannak maradni, és általában eszébe juttatta a borotválkozást. Egyszer még lehet, hogy igazán Della lesz, és ha megborotválva és józanul megböki a kalapját, akkor valószínűbb, hogy elmosolyodik.

De most itt van, a temetőben, hol máshol, és éjszaka, és hajlandó egy kicsit örülni az ő láttán. – Igen – felelte Jack –, ezt észrevettem. A sötéttel kapcsolatban. – Lépj felém, legyünk kvittek. Én vagyok a Sötétség Hercege. Ezt nem mondhatja. Ezt a viccet csak úgy magának mondta. Mindjárt lemegy oda, ahol Della áll, a lámpafénybe. Nem. Bármilyen arra járó rendőr a fejébe veheti, hogy „kéjelgés”-t kiáltson, mivel ő kétes hírű, Della meg fekete. Mivel együtt vannak éjjel a temetőben. Jobb tartani a távolságot. És tudta, hogy távolról jobban néz ki, akár kicsit úriembernek is. Zakó van rajta. A nyakkendője a zsebében. Azt mondta: – Tényleg nem kellene itt lennie – ami elég nevetségesen hangzott, mivelhogy ott volt. Aztán mintegy magyarázatképpen: – Elég fura emberek járnak erre éjszaka. – Miközben ő maga is itt van a sírkövek között, és némi vigaszt merít abból, hogy Della nem látja annyira jól, hogy észrevegye a különbséget aközött, amit talán gondol róla a nyilvánvaló megkönnyebbülés pillanatában, és aközött, ahogy valójában van. Nem ami valójában, mint elsőre gondolta. Az, hogy valaki a temetőben tölti az éjszakát, ha az időjárás engedi, még nem bűn, és nem is lehet ez alapján megítélni. Törvénytelen, de nem árt vele senkinek. Tulajdonképpen. Ahogy néha pár napra kiadja a szobáját a szállón egy másik fickónak, ha pénzszűkében van.

Azt mondta: – Majd én vigyázok magára, ha szeretné. Mármint magán tartom a szemem. Amíg ki nem nyitják a kapukat. – Amúgy is figyelne rá, persze, bármit válaszol Della. Ha nem kérdezte volna meg, olyan lenne, mintha ólálkodna. Aztán Della elindulna, és ő követné, és Della valószínűleg tudná, hogy követi, és próbálna elmenekülni előle, vagy elbújni a sírkövek közt, vagy megállna és könyörgőre fogná, esetleg felajánlaná a tárcáját. Bármelyik eset megalázó. Katasztrófa, amennyiben egy rendőr is felbukkanna.

– Olyan buta voltam, hogy nem jöttem rá, hogy be fogják zárni ezeket a kapukat. Olyan buta. – Della leült egy padra a lámpafényben, háttal Jacknek, amiben ő a bizalom jelét vélte felfedezni. – Hálás lennék a társaságért, Mr. Boughton – mondta Della halkan.

Ez azért elég kellemes volt. – Boldogan. – Jack tett lefelé pár lépést a dombon, megőrizve a távolságot, de úgy, hogy Della láthassa, ha egy kicsit odafordulna, és leült egy sírhalomra. – Általában nem szoktam itt lenni – mondta. – Ilyenkor.

– Csak azért jöttem el, hogy megnézzem. Mindenki azt mondja, gyönyörű.

– Elég szép, azt hiszem. Már ahhoz képest, hogy temető.

Akkor próbál Dellával beszélgetni. Mit lehet mondani? Virágokat hozott. Most is ott vannak mellette a padon. – Kinek lesznek a virágok?

– Ó, hát Mrs. Clarknak. Már teljesen elhervadtak.

– Itt az emberek fele Mrs. Clark. Vagy Mr. Clark. A városban az emberek többsége. William Clark, a nemzetek atyja.

– Tudom. Ez lenne az ürügyem, hogy itt sétálok, ha bárki kérdezné. Az én Mrs. Clarkomat keresném. Azt mondanám, anyám nála dolgozott. Annyira kedves hölgy volt. Most is hiányzik mindannyiunknak.

– Okos ötlet. Leszámítva, hogy a Clarkok egy kupacban vannak. Ha egyet megtalált, mindet megtalálta. Meg tudom mutatni, merre. Hátha jól jön még. – Micsoda baromság.

– Nem szükséges. Az egészet én találtam ki. – Della megrázta a fejét. – A családom csalódott lesz. Apám mindig azt mondta, vigyázz, kelepce. Ne menj közel. És tessék, itt vagyok.

– Kelepce.

Della megvonta a vállát. – Ahol nem jó járni.

Nem kellett volna rákérdeznie. Della inkább magának beszél, mint hozzá, és ezt észrevette. Szinte csak dünnyög. A tücskök is hangosabbak. A saját húgaira és a nővéreire emlékeztette, mindegyikre, abban a merev kabátban, amitől a háta annyira keskeny, a válla annyira kicsi és szögletes. Arra gondolt, a húgát is látta ilyen lehorgasztott fejjel, valamelyik lányt. Mindegyiket. Nem, ő akkor másutt volt. De el tudná képzelni őket, ahogy a közelben állnak, nem szólnak semmit. Nincs szükség szavakra. A neve említésére.

– Hát – mondta –, gondolom, örülhet, hogy épp velem futott össze. Egy tiszteletre méltó embernek is ugyanúgy gondot okozna, mint nekem, ha meg akarná védelmezni. Sőt, még inkább, mert nem ismerné olyan jól ezt a helyet, mint én. Biztos könnyebb lenne magának olyasvalakivel. De én ki tudom csempészni innen, és senki nem tudja meg. Csak a reggelt kell kivárni. Egy tiszteletre méltó férfi nem lenne itt ilyen késő éjszaka, ezt belátom. Elméletben mondom, többé-kevésbé. Mármint értem, mi a gondja, és örülök, hogy segíthetek. Nagyon örülök. – Az idegei.

Arra gondolt, hogy talán nyugtalanítja Dellát, mivel kezdett leülepedni a felismerés, hogy a lány csakugyan itt van, és nem annyira más, mint amilyennek gondolta, és Della valami bizalmaskodást hallhat a hangjában, ami az adott körülmények közt talán aggodalommal tölti el.

Della azt mondta: – Hálás vagyok a társaságáért, Mr. Boughton. Igazán. – Aztán csend, csak a szél járt a levelek közt.

Úgyhogy Jack azt felelte: – Nem lesz más gondja, csak én. Ha kitart a története mellett, minden rendben lesz. Az őr rendes fickó. Csak az nem lenne jó, ha magát itt találnák, tudja, egy férfival. Úgy értem, így nézne ki a dolog. Nem akarom megbántani.

– Persze hogy nem.

– Kicsit feljebb megyek a dombra. Odafentről is tudok figyelni magára. A törzsközönség már elment mostanra, vagy majdnem. De biztos, ami biztos.

– Nem – felelte Della. – Jobban szeretném, ha ideülne mellém erre a padra. Nem lehet valami kellemes, ahol most van. A fű nedves. – Talán azt akarja, hogy olyan helyen legyen, ahonnan ő látja, ő tarthatja szemmel.

– Az nem számít.

– Hát dehogynem.

– Akkor csak pár percre. Nem tudom, hány óra. Néha erre jön egy őr éjfélkor.

– Éjfél már biztos elmúlt.

– Szerintem úgy fél tizenegy lehet, ha tippelnem kellene.

– Ó! Én már órák óta keringek itt. De olyan, mintha a fél életem lett volna. Elmentem az egyik kapuhoz, aztán a másikhoz, aztán végig a kerítés mentén. – Jack nem mondta, hogy az idő relatív. Az a néhány előadás, amire valóban bejárt, elég érdekes volt, de észben kellett tartania, mennyire nem volt sok.

Della azt mondta: – Ez a hely olyan nagy, hogy az ember nem is érti, kire számítanak még.

Jack nevetett. – Előbb-utóbb mindenkire. Úgy háromszáz hold, azt mondják.

– Akit ismerek, senki nem készül ide. Engem erővel sem tudnának idecipelni. Kimásznék a ládából.

Úgy tűnt, elfelejtette, hogy az előbb arra kérte, üljön mellé, úgyhogy Jack megkönnyebbült.

Della azt kérdezte: – Nem bűnös dolog ilyen hatalmas síremlékeket emelni az embernek önmagáért? Ezek a gazdag öregemberek, meg az utolsó kívánságuk, amikor azt kérik: „Egy obeliszk elég lenne. Valami egyszerű. A Washington-emlékmű, csak valamivel kisebb méretben.”

– Az biztos.

– Egy halom obeliszk, teljes ligetek. Nevetséges.

– Tökéletesen egyetértek. – Arra gondolt, leírva talán látta ezt a szót valamikor.

– Ha elgondolom, mit lehetne kezdeni azzal a pénzzel. Jaj, miket beszélek! Annyira fáradt vagyok, hogy halottakkal vitázom.

– De tényleg szégyen. Teljesen igaza van. – Aztán azt mondta: – Az én sírom Iowában van. Tetszene magának. Körülbelül olyan széles, mint egy kiságy. Egy kis kőpárna lesz rajta a nevemmel. Iowában nem nagyon szokás hivalkodni. – Hozzátette: – A sír talán nem igazán a miénk, amíg benne nem vagyunk. Az ember sosem tudhatja, hol végzi. De én úgy tervezem, hogy biztosra megyek. A címet a zsebemben hordom. Ez a legkevesebb, tényleg, amit megtehetek. Számítanak rám. – Meg kellett volna őriznie azt a cigarettát.

Della felpillantott rá. Aztán fölállt. Kapkodva csokorba gyűjtötte a virágait, bár elhervadtak már. – Köszönöm a kedvességét, Mr. Boughton. Már jobban érzem magam, hogy pihentem egy kicsit.

Hát így ér véget, gondolta Jack. Öt perccel a beszélgetés kezdete után, amelyre számítani sem mert. Éveken át tartó napok, amiket elszenvedett, amiket elfelejtett, és nem voltak emlékezetesebbek, mint egy kavics a cipőjében, és akkor itt a temetőben, az éjszaka közepén készületlenül éri egy valóságos fordulópont, olyasmi, ami számít, egy találkozás, ami a legjobb gondolatait is kiforgatja majd az örömükből. Azok az álmai hosszú időszakokat töltöttek ki kellemes anyagukkal, attól voltak becsesek, hogy senkivel nem lehetett őket közölni, és senki másnak nem is jelentettek volna semmit, és bizonyosan soha nem kerültek volna ki a következmények fagyos levegőjére. De ő, Della, épp a büszke nők céltudatosságával szedelőzködik, amit olyankor csinálnak, amikor eltávolodnak attól a valamitől, ami azt az abszolút nemet kiváltotta belőlük. Ettől fogva Dellára gondolni is fájdalmas lesz, mert idáig kellemes volt. Furcsa, hogy is van ez.

Della a fénykör legtávolabbi peremén megállt, és elnézett messzebb, a sötétbe. Úgyhogy Jack azt mondta: – Nagyobb biztonságban lenne, ha engedné, hogy vigyázzak magára.

Della azt felelte: – Bárcsak felállna arról a sírról, és hagyná, hogy lássam. Furcsa úgy beszélgetni valakivel, hogy az ember nem is látja.

Hát jó. Jack levette a kalapját, és a kezét a hajába fúrta. – Azonnal jövök – mondta. – Csak felveszem a nyakkendőmet.

Della felnevetett, és fürkészve elnézett felé. – És tényleg felveszi.

– Fel én! – Hirtelen jókedve támadt, mert Della nevetett. Az érzéseknek valamilyen anyagból, szövetből kellene lenniük. Nem lenne szabad, hogy egy érzelem elszigetelt dolog legyen, és úgy találja el az embert, mint egy balegyenes. Kell, hogy legyen valamiféle jóvátétel, ahonnan nézve a dolgok elnyerik a mértéküket. Olyasmi, amire készülni lehet, például, hogy egyetlen alkalmi találkozás egy temetőben ne legyen olyan érzés, mint az Utolsó Ítélet. Jack túl kevés érzést engedélyezett magának, úgyhogy nem volt sok minden, amiből kiindulhatott. De tessék, itt van, hirtelen elég jókedvű, hogy az lenne gond, ha titkolni akarná. Oldalazva jött le a lejtőn, mert a fű nyirkos volt, és csúszós, de majdnem úgy, mintha valami vicc lenne, hogy így csinálja. A fiatalokat utánzom, gondolta. Nem, olyan érzés is, mint fiatalnak lenni, az emberben szétárad valami fürgeség vagy hasonló. Kínos. Óvatosnak kell lennie. Ha bolondot csinál magából, akkor megint inni fog.

– Jókora meglepetés – mondta, ahogy megállt az úton, a fényben. – Mindkettőnk számára, nyilván.

Della nem szólt semmit, nyíltan tanulmányozta az arcát, ahogy bizonyosan soha nem tanulmányozott senkit azokban a helyzetekben, amelyekre a neveltetése felkészítette. Jack hagyta, hogy nézze, még csak a szemét sem hunyta le. Várta, hogy kiderüljön, mire jut Della vele kapcsolatban, ahogy mondani szokás. És akkor ő az lesz, amire Della jutott. Akár le is ülhet mellé végül is, keresztbe teheti a lábát, összekulcsolhatja a karját, és lehet megnyerő. Legrosszabb esetben elmegy, és megkeresi azt a fél cigarettát, amit a fűbe ejtett, mert nyirkos ugyan, de nem vizes. Amint Della eltűnik a szeme elől. Eléggé biztosra vette, hogy van még három gyufa a levélen, a zsebében. És Della elmegy, ha úgy dönt. Csak rajta áll. A szeme sötétségétől nyugodt volt a tekintete, kifürkészhetetlen, talán még kedves is. Jack tudta, mit pillantott meg, a heget a szeme alatt, ami most is sötét még, a szakáll árnyékát, a gallérját súroló haját. És aztán a kort, a hús ernyedését, ahogy az anyag fárad el, amitől a zakóujjak felvették a könyöke alakját, és a zsebei egy kicsit berogytak. A kort és a rossz szokásokat. Miközben Della kiolvasta, amit az arca elárult neki, hogy ki is igazából, talán az a másik alkalom is eszébe juthatott, amikor egy-két órára jobbat gondolt róla.

Della megkérdezte: – Miért nem ülünk le?

– Miért ne? – kérdezett vissza. És ahogy leült, meghúzgálta a nadrágja térdét, mintha gyűrődés lenne rajta, és elnevette magát, és azt mondta: – Apám mindig így csinálta.

– Az enyém is.

– Gondolom, valamiért így udvarias.

– Azt jelenti, hogy a legjobb formáját hozza.

– És hozom is.

– Tudom.

– Csak néha kicsit elrontom.

– Azt is jól tudom.

Jack azt mondta: – Szeretnék komolyan elnézést kérni.

– Kérem, ne.

– Nekem azt bizonygatták, hogy jót tesz a léleknek.

– Kétségtelen. De a maga lelke a maga dolga, Mr. Boughton. Én jobban örülnék, ha valami másról beszélgetnénk.

Tehát még dühös. Talán dühösebb, mint legutóbb. Ami lehet, hogy jó jel. Legalábbis azt jelenti, hogy gondolt rá.

Jack azt mondta: – Sajnálom, hogy előhoztam. Igaza van. Miért is terhelném a lelkifurdalásommal?

Della mély lélegzetet vett. – Ebbe nem megyek bele magával, Mr. Boughton.

Minek erőltetni? Hiszen Della máris meggondolja magát, az ölébe vette a táskát és a csokrot. Lehet, hogy épp ő, Jack várta tőle? Nem lenne szigorúan véve öngól, mert legjobb esetben csak ez a pár feszült és felfüggesztett óra volna, és aztán még amit ebből meg akarna menteni az emlékezés céljaira. Legutóbb, amikor a régi vétke még friss volt, Della mintha legalább annyira őmiatta bánta volna, mint önmaga miatt. Jack már látott ilyet, hogy a jóság kifárad. Kicsit még mindig meg tudta lepni.

Bólintott és felállt. – Jobban szeretné, ha magára hagynám. Megteszem. Hallótávolban leszek. Ha szüksége lenne rám.

– Nem – mondta Della. – Inkább csak úgy beszélgethetnénk egy kicsit.

– Mint két udvarias idegen, aki véletlenül egy temetőben tölt egy éjszakát.

– Igen, pontosan.

– Oké. – Úgyhogy Jack visszaült mellé. – Nos – mondta –, mi szél hozta erre ma este, Miss Miles?

– Csak egy szeszély. Ennyi az egész. – És a fejét csóválta.

Aztán nem mondott semmit, és Jack sem mondott semmit, és a tücskök zengtek, hacsak nem a levelibékák. Néha úgy érezte, bármilyen mély is a sötétség egy lombos helyen, magára ölti a zöld valamilyen színárnyalatát, tinktúráját. A levegőnek is zöld illata volt persze, úgyhogy az árnyalatot, amit a sötétben látni vélt, sugallhatta a sóvárgás is, amit a szél hozott magával, hogy a föld átmenetileg épp nem föld. Minden test fű. QED. A mező virága. A lámpa fényköre távol tartja a sötétet. Mint elkerülendőt, mogorvát, gondolta. Sérültet. Nem nézett Dellára, mert akkor Della is ránézne. Már megfigyelte, hogy az ő munkátlansága világában, ahol gyakran folyamodnak az italhoz, az embert előbb-utóbb megjelöli egy hosszú homlokránc, de nem érintette meg az arcát. Az idegei okozzák ezt az érzést, a feszültséget. Ha itt ülnének egymás mellett hajnalig, az meglehetősen kellemes lenne.

Della azt mondta: – Tartozom egy bocsánatkéréssel. Nem voltam udvarias.

– Az igaz – felelte Jack. – Tehát.

– Tehát?

– Tehát fizessen meg érte.

Della nevetett. – Kérem, fogadja el a bocsánatkérésemet.

– Vegye úgy, hogy megtettem. És most – mondta – maga is fogadja el az enyémet.

Della vállat vont. – Nem nagyon szeretném.

– Úgy lenne igazságos, nem?

– Nem, nem lenne, nem mindig. Különben is, megfogadtam, hogy nem.

– Megfogadta? Az gyakorlatilag nem számít. Én folyamatosan szegem meg a magamnak tett fogadalmaimat, mégis beszélő viszonyban vagyunk, én és magam. Legalábbis amikor senki nem figyel.

– Gondolja, hogy bárki másnak elmondom, mit művelt? Nem is hiszem el, hogy itt ülök és beszélgetek magával, ha jobban belegondolok.

– Tehát – mondta Jack – úgy gondolta, találkozik még velem, és biztosra akarta venni, hogy nem hallgat a jobb meggyőződésére, és nem engedi, hogy kiengeszteljem. Meg kellett magát acéloznia a lehetőség ellen. És tessék, most itt van, örül, hogy lát, akár tetszik, akár nem. Órákig leszünk itt. Én elbűvölő leszek…

– Igazából nem túl elbűvölő. Ezt már tudhatná. Akár fel is hagyhatna vele.

Jack mély lélegzetet vett. – Csak annyit próbálok elérni, hogy fenntartsam a beszélgetést. Azt mondta, ezt szeretné. Elismerem a korlátaimat. Semmi szükség keménynek lennie.

Della megcsóválta a fejét. – Jaj, sajnálom. Tényleg. Felejtse el, amit mondtam. Egyszerűen túl hosszú ideig voltam túl dühös magára.

Jack kimondta, ami az eszébe jutott. – Megtisztelő.

Della ránézett, Jack hagyta. Az arca sötét csöndje most is megnyugtató volt, mint egy érintés. Della megjegyezte: – Nem emlékszem erre a hegre.

Jack bólintott. – Nem volt ott. – Aztán hozzátette: – Köszönöm.

Della elfordult. – Most egy darabig ne beszéljünk. Kicsit hallgathatunk.

– Ahogy gondolja.

Hallgattak, aztán Della odasúgta: – Nem hallotta? Nem hallott hangokat? Nem jön valaki?

– Nem hallottam semmit. De felsétálhatunk a dombra, ki a fényből, hogy biztonságban legyünk.

– Azt hiszem, ez lenne a legjobb. Onnan messzebbre ellátnánk az úton.

Suttogtak. Magas sarkú cipő, természetesen. A talaj puha és egyenetlen. Próbáltak sietni. Jack arra gondolt, hogy karon fogja, de aztán úgy döntött, mégsem. Felsétáltak, amíg teljesen ki nem értek a fény köréből, aztán megálltak, és látták, hogy egy overallos, sapkás férfi ballag el, aki magában énekelt. Szívd, szívd, szívd azt a cigarettát. – Talán beszélhetnék vele – mondta Della, és Jack hallotta, hogy kicsit fészkelődik, valami szándék moccan. Mikor a férfi elment, Della megkérdezte: – Maga miért van itt?

– Nem tudom. Miért ne?

– A világon nagyjából mindenki tudna száz jó okot, hogy miért ne.

– Szóval jobb választ szeretne. Rendben. Ma van a születésnapom.

– Ezt talán elhihetném. De nem magyarázna meg semmit.

– Nem igazán a születésnapom. Csak egy nap, amit meg akarok ünnepelni, amikor eszembe jut. Megfelelő hangulatban kell lennem hozzá. Például józannak.

– Azt hiszem, ez szomorú, ha igaz.

– Igen. Valójában érezni is akarom a szomorúságát. Nem szoktam, nem mindig. Úgyhogy kijövök ide. És aztán néha csak úgy kijövök. A csönd miatt.

Della bólintott. Tűnődik, gondolta Jack. Kicsit csüggedt is. Az ő furcsa szomorúságát mérlegeli. Úgyhogy azt mondta: – Feltett szándékom volt, hogy visszafizetem magának – és már meg is bánta.

Della ránézett. – Most komolyan pénzről akar velem beszélgetni? Gondolja, hogy egy percig is érdekelt a pénz?

– Csak azt akartam mondani, hogy a történteket értelmezhette volna egyfajta lopásnak is, ha nem tudta, hogy vissza akarom adni. Úgyhogy ezt el akartam mondani. Hosszú ideje akarom. És most van rá lehetőség. Nem számítok másikra.

– Jaj, Jack! – kiáltotta Della. Jack.

Eltelt egy perc. Aztán hozzátette: – Nevessen, ha akar. Egy versen dolgozom. Ezért jöttem ide.

Jack nem nevetett, de szeretett volna.

Della folytatta: – Tudom, mire gondol.

– Távol álljon tőlem.

– Mi?

– Hogy nem állunk szűkében a temetők által ihletett verseknek. Persze – mondta – az emberi halandóság: ez már más kérdés. Alig beszéltek róla.

– Másfajta vers. Prózavers igazából. Nem is a halálról.

– Remélem, megnézhetem majd, ha elkészül.

Della a fejét rázta. – Arról szó se lehet.

– Tudom. Udvariasságból mondtam.

– Nem is tudom, miért beszéltem róla magának. Tudtam, hogy nevetni fog.

– Nem nevettem. – Della rápillantott. – Jó. Hát majdnem. Van egy ilyen gondom, a legnagyobb ünnepélyesség pillanataiban tör rám. Amelyek szerencsére ritkák.

Della azt mondta: – Talán. Talán ritkák.

– Úgy tör ránk, mint egy fegyveres. Apám mindig ezt mondta, amikor a gyülekezetéből valaki leesett a pajta tetejéről, vagy a kútba, vagy ilyesmi. Egy pillanat, egy szempillantás műve. Egy csóró fickót felvonszolnak a kozmikus színpadra, mikor már esélye sincs, hogy átnézze a szerepét. Szerencsére soha nem gondoltam a papi hivatásra. Egy percig sem. Már így is túl sok van rajtam. – Della hallgatott, aztán rápillantott, mintha fontolgatná, hogy feltegyen egy olyan részvét vezérelte kérdést, amilyet a nők szoktak. Úgyhogy Jack azt mondta: – Költő. Nem mintha meglepne. Csak ilyesmire soha nem számít az ember. Senkitől. Még egy irodalomtanártól sem.

– Nem, nem vagyok költő. Csak valaki, aki egyszer-egyszer megpróbálkozik pár sorral.

Jack bólintott. – Én is próbálom néhanap.

– Igen, tetszett az a rövid vers, amit a nővérem Hamletjébe írt. Az a pár sor.

– Hm. Szóval a nővére könyve volt. Valószínűleg neki is tetszeni fog. Nagy sikere volt a nőknél. Két és fél sorpár! Befejezném, ha tudnám, de úgy tűnik, nincs rá szükség. – Akkor a szenvedély ezzel egy időre féken van tartva. Della hallgatásából viszont csend lett, és Jack már bánta. Márpedig hevesen tartott a megbánástól. Úgyhogy azt mondta: – A dicséret sokkal többet ér, ha ilyen művelt személytől származik.

Csend.

– Ez nevetséges volt, mármint nevetségesen hangzott. De van benne némi igazság. Nyilván.

Csend.

Úgyhogy Jack folytatta: – Feltételezem, úgy gondolta, magának írtam.

– Mit számítana. Nem gondoltam ilyesmire.

– Nem, persze hogy nem. Pedig igen. Mármint magának írtam. Aztán arra gondoltam, talán nagyon is… nyíltnak tűnt. Visszatekintve. Mivel nem ismer engem. És nem is áll szándékában.

– Nekem tetszett – mondta Della. – A nővéremnek is tetszeni fog. Maradjunk ennyiben.

– Köszönöm.

Della nevetett. – Maga tényleg könnyen bajt hoz a fejére.

– Könnyen megy. Most maga beszéljen. Számomra ez túl kockázatos.

– Helyes. Várjunk csak.

– Nem kell, hogy túlzottan mély legyen.

– Ne aggódjon.

– Én egyszerű ember vagyok, akit egy körülményes ember nevelt. Úgyhogy vannak modorosságaim, meg hasonlók. Szókincs. Van, akit megtéveszt.

– Engem nem.

Jack nevetett. – Kicsit se? Ez szomorú.

– Túl sokat gondolkodik önmagáról. Felveszi azt a nyakkendőt! Nem csoda, hogy csupa ideg.

– Nagyon őszinte, Miss Miles.

– Itt vagyok egy temetőben sötét éjszaka, és olyasvalakivel töltöm az időm, akit sosem látok többet. Akinek a véleménye egy cseppet sem számít nekem. Ha most nem lehetek őszinte, mikor legyek? Még az arcát se látom.

– Igen, már biztos lement a hold. A félhold. Szép. Már ha tetszik magának. És örülök, hogy itt vagyok a holdtalan sötétben, és felkínálhatom a karom ezen az egyenetlen talajon. Nem kell úgy gondolnia rá, mint egy bizonyos úriember karjára. Csak a test nélküli jó szándék. Az udvariasság absztrakciója. – Meglepetésére Della kezét érezte meg a könyökhajlatán.

– Köszönöm – mondta. Aztán egy kis idő után: – Megfigyelte már, hogy ha egy sötét szobában gyújt gyufát, akkor az egész sok fényt ad? De ha egy olyan szobában gyújtja meg, ahol már világos van, akkor mintha nem is lenne különbség?

– Ühüm. Példázat egy prédikációhoz.

Della elvette a kezét.

– Csak vicc volt – mondta Jack. – Nem, nem figyeltem meg. A jövőben majd ügyelek, hogy megfigyeljem. Biztosan igaza van.

Csend.

– Most, hogy belegondolok – mondta Jack –, a tanulság is levonható. Nagyobb az öröm a mennyben a megtért bűnös fölött, satöbbi. Mint a szegény igaz lelkek fölött. Apám kedvenc témája. Úgyhogy valószínűleg szükségszerű volt, hogy félreértsem. Tudja, hogy van ez. Maga is lelkészgyerek.

Della azt felelte: – Én másfajta kérdést tettem fel. Szerintem egyszerűen érdekes. Ha fényt ad a fényhez, többnek kellene lennie. Ugyanannyival többnek, mint amikor fényt ad a sötéthez. De szerintem nem így van.

– Talány.

Továbbsétáltak a mély fűben, vállvetve a sötétben, egy ütemre lélegeztek. Két ember adta ki a maga szelíd, lágy hangjait, légzés, susogó léptek, miközben körülöttük a teremtmények úgy kerepeltek és csivogtak, mintha az életük múlna rajta. – Nem fázik? – kérdezte Jack.

– Nem nagyon.

– Nem csak úgy bóklászunk. Tudom, hol vagyunk. Akarok magának mutatni valamit.

– Mutatni? Alig látok.

– Nincs gyufája? Nem, nyilván nincs. Hülye kérdés. Hát, nekem van egypár.

Kicsit továbbmentek, aztán Jack azt mondta: – Jöjjön ide –, és megfogta Della könyökét, hogy lesegítse egy lejtőn. – Jöjjön kicsit közelebb. És most nézze meg ezt. – Meggyújtott egy gyufát, és a fényében egy krétafehér arc tűnt fel, aztán elfakult, eltűnt.

– Ki ez?

– Fogalmam sincs. – Újabb gyufát gyújtott, a fej újra kivirágzott a sötétből, és a láng úgy vetett árnyékot, hogy az arc ívei homályba borították a szemüreget. Jack általában elég hosszan meg szokta érinteni a gömbölyű kővállat, hogy úgy gondolhassa, a kezéből kiáradó meleg megegyezik a kőből áradó hideggel. De most Della is itt van. A kis szertartásait talán furcsának találná. Nem megnyugtatásra szolgálnak.

Della azt mondta: – Egy kerub.

– Igen, erről lehet szó. Tele van velük ez a hely. Nekem ez a kedvencem. Nem baj, ha visszamegyünk? Oda, ahol megtalált? Kicsit kínos, de ott hagytam egy felgöngyölt takarót. Arra az esetre, ha itt éjszakáznék. Néha megesik. Beleburkolózhatna. Lehet, hogy kissé… kifogásolhatónak találja majd. Nyirkosnak. Mindig nyirkos. Tudja, hogy van ez. Vagy nem. Időben figyelmeztetem. Vagy én is használhatom, és akkor kölcsönveheti a zakómat, ami valószínűleg jobb. Csak nem olyan meleg. Vagy egyszerűen sétálhatunk tovább.

– Sétáljunk tovább – mondta Della.

– Igen. Szörnyen érezheti magát.

– Az én hibám.

– Az enyém is. Én akartam megmutatni magának, hogy lássam, mit gondol. Úgyhogy elhoztam idáig, csak hogy vessen rá egy pillantást.

– Nem tudom, mit gondoljak. Láttam már szebb kisbabákat.

Jack bólintott. – Semmi gond. Nappal kicsit jobban néz ki. De az eső nem bánt jól vele. Jóformán elvesztette a fél fülét. Hosszú ideje van itt. A felirat szerint majdnem nyolcvan éve. Egyetlen szó nem is írja le az arckifejezését, ugye? A „félős” nem igazán jó.

– Lehet. De a „döbbent” talán jobb.

– Pár hete még moha volt a száján. Kiemelte a metaforikus jelentést, de eléggé… kellemetlennek tűnt. Fogtam egy fogkefét, ami nálam volt, és kicsit megtisztogattam. – Az a gyengéd kéz felszállt, aztán újra a karjára telepedett, újabb megfontolt mozdulat. – Lehet, hogy a hatás kedvéért vissza kéne tenni a mohát.

– Magának kellene verset írnia.

Jack megrázta a fejét. – Nem sok minden rímel arra, hogy félelem. „A gyermek és a fegyveres.” Mit gondol?

– Szerintem a félős nem is jó szó. Maga mondta az előbb.

– Igaz. Furcsa. Az élelem csak hasonlóan hangzik. De ha hozzáadjuk azt az f-et, akkor már teljesen más a helyzet. – Della hallgatott, úgyhogy Jack azt mondta: – Sajnálom, túl sok időm van gondolkodni. Mindenfélére gondolok, közönséges dolgokra. Hogy múljon az idő.

Della bólintott. – Én is szoktam. Ha nem tudok aludni.

– Még egy álmatlan!

– Nem igazán. Azt hiszem, az lennék, ha éjszaka sétálhatnék kint a hold alatt, amikor minden olyan csendes. Néha kiülök a tornác lépcsőjére, a sötétbe.

– Hát egyszer elsétálhatnék a háza előtt egy éjjel, ott megtalálnám, és végigkísérném a városon. – Azt mondta: – „Noktürn.” Szeretem ezt a szót. Úgy hangzik, mint a változás maga, amikor az utcák kiüresednek, a házak elsötétülnek, ami sokkal mélyebb dolog, tudja, mint a fény hiánya. Megmutathatnám magának. Az ember hallja a saját lépteit, mintha lenne valami jelentőségük. Ígérem, hogy mire az első madár megszólal, visszajuttatnám az ajtajába. A baglyok nem számítanak.

Della bólintott. – Soha nem fogjuk megtenni.

Jack azt kérdezte: – Szomorú, nem?

Egy kicsit tovább sétáltak. Aztán Della szólalt meg: – „Egész éjjel zeng e hajnal-madár.”1 Miért olyan szép ez?

– „Oly szentelt azon idő.” – Azt mondta: – Talán. Ismerem azt a madarat. Nem gondolom, hogy a barátom. Azt mondja: vissza a Purgatóriumba, Boughton.

Della megállt egy helyben, és egy darabig hallgatott. Aztán halkan azt mondta: – Holnap majd felébreszt. Olyan korán kell beérnem az iskolába, hogy az éjszaka hátralevő részére akár ébren is maradhatnék. Jaj, miről beszélek? Alig lesz időm hazamenni! Nem lesz időm összeszedni a dolgozatokat, amiket kijavítottam. Hajnalban érek haza, és a hajam egy rémálom. A cipőm tönkremegy. Valószínűleg esni is fog.

– Nem nyitják ki a kapukat hajnalban. Talán fél nyolckor. Amikor a kertészek megérkeznek.

– Mehetek kora reggel az utcára, a város legtávolibb részén, ilyen rendetlenül. Mit fognak gondolni az emberek.

– Hazakísérem, vagy ahová akarja. Diszkréten. Az utca túloldaláról.

– Ó, helyes. Meg fog védelmezni.

– Keményebb vagyok, mint amilyennek látszom.

– Semmi kétség. Nagyjából mindenki az.

Jack nevetett.

Della azt mondta: – Nem kellett volna ezt mondanom. Tudom, hogy kedves akar lenni. Örülök, hogy nem egyedül vagyok itt, komolyan.

– Köszönöm.

– Gonoszság volt, amit mondtam.

– Kicsit azért vicces is.

– Én hoztam magam ilyen helyzetbe. Nem kellene magán megtorolnom.

– Az már igaz.

De Della csak állt ott, a keze a kabátja zsebében, a fejét lehorgasztotta. Úgyhogy Jack azt mondta: – Beszélgetnünk kellene valamiről. Hogy teljen az idő.

– Mikor megkaptam ezt az állást, úgy gondoltam, nincs több kívánságom az életben. A Sumner Gimnáziumban.

– Nagyon tetszetős épület. Párszor sétáltam arra.

– Régen fényképeim is voltak róla, magazinokból vágtam ki őket. Arról álmodoztam, hogy egyszer ott tanítok. Mikor megkaptam azt a levelet, úgy gondoltam, már tudom, hogyan fog telni az életem. És most csak úgy eldobtam.

– Talán mégsem.

– Ha ebben valami kompromittálót találnak, akkor végem.

– Hát – mondta Jack – a ma estén mindenesetre túl kell esnünk. Kibújhatna a cipőjéből. Kicsit szárazabb maradna. Úgysem veszi sok hasznát, nem sok minden szól mellette. Néhány pánt az egész. – Della ránézett, úgyhogy azt mondta: – Elnézést, ha undok voltam. Meglehetősen regényes a helyzet, még nekem is. – És elnevette magát.

– Nem, lehet, hogy az lesz a legjobb. Inkább, mint holnap reggel mezítláb hazamenni.

– Én is erre gondoltam. A sírok közt vannak ösvények. A makkok még nem hullottak le. A hikoridiók.

Della megtámaszkodott egy sírkőben, és lehúzta a cipőjét. – Tessék. Akkor így jó lesz. Nevetséges. Nevetséges.

Ígérem, hogy nem gondolok magáról rosszat. Ezt felelte majdnem. De megállta.

Nevetett. – Sajnálom. Mindenesetre alig látom magát. Levehetné, tudja, akár a…

– Ne, kérem.

– Levehetné a kalapját. És kölcsönvehetné az enyémet. Csak ennyit akartam mondani! Mivel a magáé nem fogja föl az esőt.

Csend. Hát jó.

Végül Della azt kérdezte: – Gondolkodott már azon, miért egyedül Hamlet látszik szomorúnak, hogy az öreg Hamlet király meghalt? Még ki sem hűlt a sírjában… … …

Jegyzetek

1 Arany János fordítása.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4190 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence