BORÍTÓSZÖVEG

Tudod-e mi az a patina? Vajon kik voltak a huszárok? Sejted, mi volt valaha a körút és a Vígszínház helyén? Hallottál már a hídmesterekről és arról, hogy mi a feladatuk? Tudod-e ki volt Budapest vőlegénye, és miért hívták kocka bárónak? Miért kerülte messziről Ferenc József a budapesti Operát? Gondoltad volna, hogy Európában azért épült elsőként nálunk földalatti, mert az Andrássy utat akkoriban gyönyörű fakocka burkolat fedte, és azt nem akarták tönkretenni? Tudod-e, hogy mit rejt a Várhegy gyomra? Miért van hét tornya a Halászbástyának? Miért nincsenek felhőkarcolók Budapesten?

Ha mindezt, és még ennél is sokkal több érdekességet szeretnél megtudni gyönyörű fővárosunkról, akkor feltétlenül hallgasd meg, miről mesél Budapest.

A Mesélő Budapest egy családi útikönyv, de akár hétköznapi közlekedés vagy épp osztálykirándulások alkalmával is élvezettel lapozgatható. Számtalan kép és térkép, érdekességek, különlegességek, fogalomtár és Ki kicsoda? teszi a kötetet még színesebbé és izgalmasabbá.

Szöveg © Tittel Kinga, 2016

Könyvterv © Kapitány Eszter, 2016

Városfotók © Bouandel Doraya, 2016

Fotók © Wikimedia, Tittel Kinga

Illusztrációk © Kecskés Judit, 2016

Harmadik kiadás

Magyar kiadás © 2017 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-437-055-0

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Merényi Hajnalka

Olvasószerkesztő Györke Mária

A borítót Kecskés Judit készítette

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Szaklektor: Csontó Sándor és Lőrinc László

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az archív felvételekért köszönettel tartozunk a Fortepan adományozóinak:

A. R., Angyalföldi Helytörténeti Gyűjtemény, Berkó Pál, Kurutz Márton,
Military Museum of Southern New England, Uvaterv

www.fortepan.hu

A kötet megjelenését támogatta:

Meg kell tanulnunk vágyakozni
az után, ami a miénk.

Simone Weil

ELŐSZÓ

Ezt a könyvet eredetileg a gyerekeimnek kezdtem el írni évekkel ezelőtt. Az idő telt, ők egyre nagyobbak lettek, és velük együtt változott a Mesélő Budapest tartalma és szemlélete is. Mesekönyvnek indult, de fokozatosan útikönyvvé, várostörténeti olvasókönyvvé alakult, olyan írássá, amely igyekszik választ adni a fiaimban felmerülő kérdésekre, és kielégíteni a bennem – mint idegenvezetőben – lévő kíváncsiságot és tudásvágyat.

Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek, aki még jobban szeretné megismerni ezt a csodálatos várost, és szívesen továbbörökítené a gyermekeinek, unokáinak Budapest iránti szeretetét. Bátorítalak, kedves szülőtársam, hogy használd ki a közös utazásokban, kirándulásokban rejlő páratlan lehetőséget, és beszélgess gyermeke(i)ddel; mutass rá az épületek apró részleteire és fővárosunk szépségeire; oszd meg velük a szobrok, utcanevek mögött rejlő történeteket, a városi legendákat, és közben észrevétlenül alkalmad nyílik majd arra is, hogy elbeszélgess velük történelemről, művészettörténetről, irodalomról vagy éppen a vallásról.

Ajánlom Neked is, fiatal Olvasóm, ha szeretnéd jobban megismerni a várost, ahol élsz, ha szeretnéd elkápráztatni a barátaidat vagy tanáraidat egy-egy érdekes történettel, vagy kiselőadással készülsz egy Budapestet érintő témából.

Ajánlom továbbá pedagógusoknak és minden érdeklődőnek határainkon innen és túl, akik Budapestre látogatnak családi, baráti vagy osztálykirándulás keretében, hogy felkészülten vethessék bele magukat a városi sétákba, és a szépségek mögött meglássák a múltat is.

A teljesség nem volt – és nem is lehetett – célom egy ilyen könyv megírásakor, hiszen a terjedelem komoly korlátokat állított. A téma kiválasztásakor igyekeztem a leggyakrabban látogatott és legnépszerűbb helyekre, útvonalakra, illetve a legfontosabb összefüggésekre összpontosítani, ami mindenki – és bárki – számára érdekes lehet.

Azt is tudom, hogy több tény már a könyv megjelenésekor sem lesz helytálló, hiszen Budapest hihetetlen változásokon megy keresztül ezekben az években: talán csak a 19. század végén (e világváros születésekor), illetve a II. világháború utáni újjáépítés idején lehettek elődjeink tanúi a mostanihoz hasonló nagy ívű és mélyreható átalakulásnak.

Kedves Olvasó, vedd hát kezedbe e könyvet és nyakadba a várost. Az olvasáshoz, barangoláshoz és böngészéshez sok örömet és sikert kívánok!

A szerző

2016 augusztus

Maradtak még kérdéseid? Szívesen mesélnél a kedvenc budapesti helyeidről? Akkor írj nekem a meselobudapest@gmail.com e-mail címre!
Kíváncsian várom a leveled.

CSABÁNAK,
MARCINAK ÉS OLIVÉRNEK

VÁROS A TÖRTÉNELEMBEN –
TÖRTÉNELEM A VÁROSBAN

Háborús golyónyomok

Budapest utcáit és tereit járva újra és újra a magyar történelmi múlt egy-egy emlékére bukkansz: itt egy régi ház, ott egy valamikori híres ember szobra, másutt pedig golyónyomokat látsz a falakon. Alig akad az ország történelmének olyan mozzanata, amely valamiképpen ne hagyta volna rajta a lenyomatát a fővároson.

A KEZDETEK

Bár honfoglaló őseink mintegy 1100 esztendővel ezelőtt érkeztek ide, a Kárpát-medencébe, előttük is éltek itt más népek. Az i. sz. 1. században Európa leghatalmasabb birodalma a Római Birodalom volt, amelyet a mindenkori római császár irányított Rómából. A rómaiak 2000 évvel ezelőtt hódították meg a mai Dunántúl területét, ahol Pannónia néven tartományt létesítettek. Pannónia székhelye a mai Óbuda területén épült római város lett, amelynek az Aquincum nevet adták. (Az Ak-ink – „bő víz” jelentésű – eredeti nevet a korábban itt élő kelták adták a területnek, a már akkor felfedezett bővizű források miatt). A birodalom természetes határát a Duna alkotta, amelynek védelmében erődöket és katonai várost létesítettek itt (lásd: Óbuda), a folyó másik – pesti – oldalán pedig két ellenerődöt hoztak létre (lásd: Contra Aquincum, Transaquincum).

A római birodalom fénye négy évszázadon át ragyogott Pannóniában és Aquincumban, bukásához pedig az a 4. században meginduló népvándorlás is hozzájárult, amelynek keretében őseink elindultak a mai Ázsia területéről. Bár a hunok és a magyarok eredete és rokonsága a mai napig vitatott kérdés, számos legenda őrzi emlékét.

Az egyik ilyen történet szerint a testvérpár, Hunor és Magor (a hunok és a magyarok két őse) vadászat közben egy csodaszarvast követve talált új hazára (még nem a Kárpát-medencében), majd – amikor ez a terület már nem volt elég a két törzs számára – a hunok keletre, a magyarok pedig nyugatra vándoroltak.

A hunok leghíresebb uralkodója Attila volt, akinek legendás alakját Nyugat-Európában – a vad barbárság szimbólumaként – az „Isten ostora” névvel illették, a történetíróink viszont művelt és nemes uralkodóként tartják számon. (A hun birodalom Attila halála után szétesett.)

Egy dolog bizonyos: mind a hun, mind a magyar nép keletről érkezett Európába, bár a honfoglaló magyarok érkezésére még mintegy ötszáz évet kellett várni.

Lásd: Óbuda

A HONFOGLALÁS ÉS
A MAGYAR KIRÁLYOK KORA

Csodaszarvas

A honfoglalás korában a mostani város területe még nem számított fontos helynek a magyarok számára, a honfoglaló hét vezérről szóló történetek meg sem említik. A korai mondákban azonban szó esik a turulmadárról, amely elvezette őseinket erre a földre, a Kárpát-medencébe: a legenda szerint a turul itt ejtette el karmaiból – egyes változatok szerint a csőréből – a kardot, amely kijelölte elődjeink számára az új hazát. A történet szerint Árpád fejedelem volt a vezére a magyar törzseknek akkor, amikor hosszú vándorlást követően hazájuknak választották és elfoglalták ezt a területet. A hét törzs a honfoglalást megelőzően (még Etelközben) vérszerződést kötött, így lett eggyé a magyar nép.

A turulmadár

Árpád utódai közül, akiket Árpád-házi királyoknak nevezünk, sok nagy uralkodó emelkedett ki. A jeles királyok sorában István volt az első, ő az, akit a magyar állam megalapítójaként tartunk számon. Istvánnak csak hosszú, kemény harcok árán sikerült a keresztény vallást meghonosítani az országban, mivel a magyarok erősen ragaszkodtak korábbi, pogány hitükhöz. Amikor István mégis győzött, követet küldött a római pápához, áldást és koronát kért tőle, hogy a többi keresztény uralkodóhoz hasonlóan ő is király lehessen. A legenda szerint a magyar és a lengyel követ egy időben járult a pápa színe elé, ugyanazt a koronát kérve tőle. A pápának azonban álmában megjelent Gábriel arkangyal, és azt mondta, hogy a korona a magyar királyt, Istvánt illeti. A pápa megfogadta az angyal szavát, így másnap a magyar követ hozta el a koronát, amellyel az 1000. évben megkoronázták az első magyar királyt Esztergomban.

Gábriel arkangyal
a Hősök terén

István király a kezdetektől fogva egyetlen fiát, Imre herceget szánta uralkodónak. Itáliából hívatott mellé tanítót Gellért püspök személyében, aki gondosan tanította-nevelte az ifjú trónörököst. Imre herceg azonban egy vadászbalesetben még fiatalon meghalt, így a király nemcsak egyetlen fiát veszítette el, hanem utód nélkül maradt a magyar királyi trón is. A később kialakult legenda szerint István ekkor Máriának, Jézus szülőanyjának az oltalmába ajánlotta az országot és a Szent Koronát, ezért hívják Magyarországot a mai napig Mária országának.

István halála után trónviszály tört ki, és a kereszténységre térített magyarok a zűrzavart és a széthúzást kihasználva megragadták az alkalmat, hogy visszatérjenek őseik pogány hitéhez. Ismét leborotválták a fejüket, varázslókat, táltosokat gyűjtöttek maguk köré, meggyilkolták a papokat, és lerombolták a templomokat. Ilyen pogánylázadásnak esett áldozatul Gellért püspök is, aki egyike volt azoknak a nyugati papoknak, akiket István hívott az országba, hogy segítsék őt a keresztény hit terjesztésében. A legenda szerint a megvadult pogányok rátámadtak a püspökre, egy taligára tették, és a (később róla elnevezett) hegy tetejéről a mélybe lökték. (Gellért püspököt királyával, Istvánnal és Imre herceggel együtt néhány évtizeddel később szentté avatták.)

Lásd: Turul-szobor

Lásd: millenniumi emlékmű

Lásd: Szent István szobra

Lásd: Szent István-bazilika

Lásd: Szent Gellért szobra

A Domonkos-rendi kolostor romjai a Margit-szigeten

IV. Béla király uralkodása idején történt, hogy súlyos támadás érte az országot. A mongol-tatárok, akiknek az útját felégetett falvak és legelők, lemészárolt állatok és kifosztott templomok jelezték, a magyar királyság területére is eljutottak. Béla király igyekezett szembeszállni velük, de a vesztes muhi csata után ő is kénytelen volt elhagyni hazáját, és száműzetésbe menni várandós feleségével együtt. A király ekkor a legenda szerint Istennek ajánlotta fel születendő gyermekét, ha megmenti országát a tatár veszedelemtől.

Amikor aztán a mongol-tatárok kivonultak Magyarországról, Béla nem feledkezett meg az ígéretéről, és kislányát, Margitot apácák gondjaira bízta. Az akkori Nyulak szigetén építtetett egy kolostort számukra, és Margit ott élte le az életét dolgosan, alázatban – a szigetet később őróla nevezték el Margit-szigetnek. A fiatalon elhunyt apáca életét számos csoda kísérte mindvégig: imádsága erejével lecsendesítette a fenyegető dunai árvizet, és betegeket gyógyított. Halála után István királyhoz, Imre herceghez és Gellért püspökhöz hasonlóan őt is szentté avatták.

Lásd: Margit-sziget

Lásd: Margit híd

Mátyás király szobra a Hősök terén

Béla király újjáépítette az országot a tatárdúlás romjaiból, és ő volt az, aki a Duna partján elnyúló, de mégis magasabban lévő területen (Várhegy) építkezni kezdett.

Béla halála után nem sokkal (1301) az Árpád-házi királyok vonala megszakadt, és egy ideig francia uralkodóházból – az Anjou-házból (ejtsd: anzsú) – jöttek királyaink. Budát az e házból származó I. (Nagy) Lajos király tette központtá, és az őt követő Luxemburgi Zsigmond uralkodása alatt vált fényűző, Európa-szerte híres királyi várossá. Mégis, Budával kapcsolatosan leginkább talán Mátyás király nevét ismerjük. A legenda szerint Hunyadi Mátyást a Duna jegén választották királlyá, amikor még csak tizenöt éves volt. Fiatal kora ellenére ő lett Magyarország egyik legjelentősebb királya, aki uralkodása alatt az országot és Budát Európa egyik gyöngyszemévé tette. Második felesége, a nápolyi Beatrix révén özönlöttek a királyi udvarba a kor jeles tudósai, művészei, zenészei, és az utazók virágzó kultúráról és reneszánsz pompáról számoltak be a Budáról szóló leírásaikban.

Lásd: Nagyboldogasszony-templom

Lásd: Budavári Palota

Lásd: Mátyás-kút

TUDOD-E? – A RENESZÁNSZ

A reneszánsz szó magyarul újjászületést jelent. Míg a „sötét középkor” századaiban az élet értelmét a túlvilági létre való felkészülésben látták, addig a reneszánsz ember a földi életet állította a középpontba: harmónia és életöröm jellemzi ezt az időszakot, mintaképei az antik (görög és római) művészetek.

Lásd: Építészeti stílusok

TÖRÖK ÉS HABSBURG-
ELNYOMÁS ALATT

Török félhold

Mátyás halála után nem sokkal véget ért a békesség az országban, és a törökök, akik már évtizedek óta ostromolták a határokat, újult erővel lendültek támadásba. A vesztes mohácsi csata után (1526) egy hosszú, szenvedésekkel teli időszak köszöntött az országra. Amikor 1541-ben Buda is elesett, a korábban virágzó városra is hasonló sors várt: a lakosság megtizedelődött, a templomokat a törökök mecsetekké alakították. A mintegy százötven éves idegen uralom nem sok jót hozott a magyarságnak, de a törököknek köszönhetjük  a kávét, és a Budapesten máig fennmaradt török fürdőket is ők építették. (Egyes vélekedések szerint nemzeti fűszerünk, a paprika is török közvetítéssel került az országba.)

Lásd: A török fürdők

Lásd: New York kávéház

Lásd: Kávéházak Budapesten

Lásd: Abdurrahman síremléke

Közel százötven évi elnyomás után a keresztény erők egyesültek a törökök kiűzésére, és XI. Ince pápa vezetésével létrejött a Szent Liga, amelyben Európa szinte minden országa részt vett. 1686-ban, mintegy 75 napi ostrom után, az egyesített haderők Lotaringiai Károly vezetésével sikeresen visszafoglalták Budát a törököktől. A város visszafoglalásának hírét Európa egész nyugati része viharos lelkesedéssel üdvözölte: megszűnt végre a fenyegető török veszély!

Lásd: Ince pápa szobra

Lásd: Savoyai Jenő szobra

A bécsi udvar fegyverrel meghódított tartományként kezelte Magyarországot, amelyet az idegen katonák szabad prédának tekintettek. A terhektől sújtott magyar nép több alkalommal is próbált fellázadni a császáriak ellen: őseink több nagy szabadságharcot is vívtak, az egyik ezek közül II. Rákóczi Ferenc nevéhez köthető (1703–1711). Ebben az időben a Magyarország függetlenségéért harcolókat kurucoknak, az osztrák császár támogatóit pedig labancoknak nevezték. A nyolc évig tartó szabadságharc alatt a kurucok szép katonai sikereket értek el, de a szabadságharcot végül leverték. A szabadságharcot lezáró békekötés után egy hosszabb, viszonylag nyugodt időszak következett az országban, ekkor indult fejlődésnek Buda és Pest is.

A Habsburgokkal szemben vívott másik fontos forradalom több mint száz évvel később, 1848 tavaszán tört ki. A majdnem másfél évig tartó szabadságharc – bár sok fényes győzelem kísérte – nem érhette el a kívánt eredményeket: a császári csapatok orosz segítséggel leverték, és véres megtorlás következett (a felkelők közül sokakat kivégeztek és bebörtönöztek).

Lásd: II. Rákóczi Ferenc szobra

Lásd: Petőfi-szobor

Lásd: Honvéd-szobor

Lásd: Kossuth-szobor

Lásd: Görgey-szobor

Lásd: Magyar Nemzeti Múzeum

Lásd: Batthyány-örökmécses

Lásd: Bem apó szobra

Lásd: Citadella

A Habsburg császár címere

TUDOD-E? – KIK VOLTAK A HABSBURGOK?

Európa egyik legjelentősebb uralkodói családja volt, amely német királyok, német-római császárok, cseh, magyar, spanyol és portugál királyok sorát adta. Ősi várukat Héjavárnak nevezték (németül Habichtsburg, innen származik a nevük). Míg más fejedelemségek véres háborúkkal növelték birodalmukat, a Habsburg-család fiai okosabbak voltak: olyan királylányokat vettek feleségül, akik hozományként újabb és újabb királyságokat hoztak a birodalomba. Így kerülhetett Burgundia, Spanyolország és később Magyarország is a Habsburgok kezére. Ők voltak azok, akik az egyesített keresztény seregekkel kiűzték a törököt Budáról.

Kokárda, az 1848-as
forradalom és szabadságharc jelképe

Az 1848-as szabadságharc után nem sokkal a magyar fél és a bécsi udvar tárgyalni kezdett, a közös megegyezés lehetőségét keresve. Ennek eredményeképpen mintegy húsz évvel később, 1867-ben létrejött a kiegyezés: a birodalom két központúvá, azaz dualista állammá vált, ezt elnevezése (Osztrák–Magyar Monarchia) is tükrözte. Az osztrák császárt, Ferenc Józsefet Budapesten magyar királlyá, feleségét, Erzsébetet pedig magyar királynévá koronázták.

Erzsébet, Ausztria császárnéja, Magyarország királynéja

Lásd: Koronázás I.

Lásd: Koronázás II.

I. Ferenc József, Ausztria császára, Magyarország királya

Az Osztrák–Magyar Monarchia nemzetiségei

AZ OSZTRÁK–MAGYAR MONARCHIA
ÉS A VILÁGHÁBORÚK KORA

A kiegyezés után létrejött új államnak két központja volt: Bécs és Budapest. A két város között ekkor indult meg az a versengés, amelynek eredményeképpen fővárosunk világvárossá vált. Az 1800-as évek végén különösen felpezsdült az élet Budapesten: az ország a honfoglalás ezredik évfordulójára készült! Bár őseink nem egyetlen év alatt érkeztek a Kárpát-medencébe, úgy alakult, hogy a megemlékezésre és a nagyszabású ezeréves (millenniumi) ünnepségre 1896-ban került sor. Az események középpontja az akkoriban rohamos fejlődésen áteső Budapest, és a fővároson belül is elsősorban a „fiatalabb oldal”, Pest volt. A millenniumi ünnepség fél éven át tartott, de a városépítés már huszonöt évvel korábban (1871-ben) elkezdődött. Ekkor épültek meg Budapest legforgalmasabb útjai, a Nagykörút és az Andrássy út, és ekkorra nyerte el végleges formáját az Országház kupolája is (amely pontosan 96 méter magas, a honfoglalás évére, 896-ra emlékeztetve). Ekkor nyílt meg a Műcsarnok a legnagyobb magyar művészek alkotásaival, felavatták a Ferenc József hidat (a mai Szabadság híd), és ekkor adták át az európai kontinens első metróját, a földalattit (a mai sárga metró). Mondhatjuk, hogy fővárosunk – és elsősorban a pesti oldal – az ezredéves évforduló idejében nyerte el mai formáját.

Lásd: Hősök tere

Lásd: Városliget

Lásd: Andrássy út

Lásd: Nagykörút

Lásd: Kiskörút

Az 1896-os millenniumi kiállítás plakátja

Az ünnepi hangulatnak és a virágzó fejlődésnek azonban nemsokára vége szakadt: a huszadik század első évei még békében teltek, de hamarosan két világháború is sújtotta az országot. Az első nagy háborúban (1914–18) Magyarország az Osztrák–Magyar Monarchia részeként harcolt, és a négy évig elhúzódó küzdelemben végül vereséget szenvedett.

Lásd: Hősök emlékköve

Lásd: Przemysł-emlékmű

Lásd: Tisza István szobra

Lásd: Bandholtz tábornok szobra

A világháború átrajzolta Európa térképét: miután a békekonferenciákon az új országhatárokat jóváhagyták, a Magyar Királyság a területének kétharmadát, lakosságának több mint a felét elveszítette – összesen kb. 12 millió lakost, ebből 3 millió volt magyar. Ezeket a területeket egyik napról a másikra a szomszédos országokhoz csatolták. A trianoni békeszerződés olyan veszteséget jelentett országunk számára, amelyből bizonyos értelemben a mai napig sem tért magához. A piacvesztés és a nyersanyaghiány az egész országot érintette, és az 1920-as években az elcsatolt országrészekből menekültek ezrei érkeztek a „Csonka Magyarország”-ra, és ezen belül a fővárosba és vonzáskörzeteibe, amelyeket csak a Nagy Budapest létrehozásakor, 1950-ben csatoltak a fővároshoz.

Az I. és a II. világháború közötti időszakot a békeszerződés okozta bénultság határozta meg. Az ország vezetői tudták, hogy az elcsatolt területek visszaszerzése gazdasági megerősödés és külföldi támogatás nélkül nem lehetséges. Bár a „nagy háború” után sok állam a vitás kérdések békés rendezését tartotta fontosnak, a vesztes oldalon több országban is olyan erők kerültek hatalomra, amelyek az elvesztett területek visszaszerzését és a megtorló intézkedések eltörlését sürgették. Ezeknek a csoportoknak az élén megjelentek a diktátorok, akik kedvük szerint befolyásolhatták népüket, ellenőrzésük alá vonták a médiát (újságok, rádió), és elhitették az emberekkel, hogy ők talpra állítják a meggyengült országot. (Ilyen diktátor volt Németországban Hitler, Olaszországban Mussolini, a Szovjetunióban pedig Sztálin.) Ebben az időszakban Európa-szerte – és Magyarországon is – egyre erősödött a zsidóüldözés.

A II. világháború az emberiség történelmének eddigi legnagyobb és legtöbb halálos áldozatot követelő fegyveres harca volt, amelyet az Adolf Hitler vezette Németország robbantott ki. A háborúban a szövetségesek (az Amerikai Egyesült Államok, az Egyesült Királyság, a Szovjetunió) és a tengelyhatalmak (Németország, Olaszország, Japán, illetve a hozzájuk csatlakozó országok) álltak egymással szemben. Az elveszített területek visszaszerzésének reményében Magyarország Németországgal kötött szövetséget, és a háborúba is a német oldalon lépett be (1941-ben). A magyar hadsereg óriási veszteségeket szenvedett el a háború során, és amikor azt fontolgatta, hogy átáll a győzelemre esélyes nagyhatalmak oldalára, Németország 1944-ben megszállta Magyarországot, és októberben a magyar pártok közül a nyilasok kerültek hatalomra.

Ezalatt megkezdődött a zsidók deportálása is: az országból összesen kb. 440 ezer, csak Budapestről kb. 100 ezer zsidót hurcoltak el marhavagonokban a koncentrációs táborokba mintegy négy hónap alatt, és a fővárosban 50 ezer embert gyilkoltak meg.

Lásd: Terror Háza

Lásd: Cipők a Duna-parton

Lásd: Szabadság tér

Lásd: Dohány utcai zsinagóga

A II. világháború legpusztítóbb magyarországi csatája Budapest ostroma volt. 1944. november elejétől a német ellenőrzés alá vont fővárost fokozatosan bekerítették a szovjet erők. Az ostrom 102 napig tartott – a város védőinek létszáma nem haladta meg a 90 ezer főt, ezzel szemben a szovjetek több mint 160 ezer katonával támadtak. A magyar ellenállók meg akarták kímélni a fővárost az ostromtól, de Hitler erőddé nyilvánította Budapestet, amelyet háztól házig kell védeni.

A felrobbantott Lánchíd

A házak nagy részét szétlőtték, az utcákon lótetemek és kiégett harci járművek hevertek, a halottakat a parkokban és köztereken temették el. Pest eleste után nem sokkal Budát is rommá lőtték, míg végül 1945. február 13-án a szovjetek elfoglalták Budapestet. 1944–45 során a szövetségesek elképzelhetetlen mennyiségű (több tízezer tonna) bombát dobtak le magyar célpontokra. Budapestet nappal az amerikaiak, éjjel a britek bombázták (összesen 37-szer), de később a szovjetek is bekapcsolódtak a pusztító hadműveletekbe. Vasúti csomópontok, közutak, vasutak, hidak, pályaudvarok, repülőterek és leszállóhelyek voltak az elsődleges célpontok, de a nagyvonalú célzások és a szőnyegbombázások miatt a lakóépületek nagy része is megsérült, és rengeteg volt a civil áldozat. A Duna hídjait a németek robbantották fel 1945 januárjában, ezzel akarták megakadályozni a szovjet csapatok dunai átkelését.

A II. világháború során Magyarország mintegy 350 ezer katonát veszített, és a civil áldozatokkal együtt (beleszámolva a deportált zsidókat is) kb. 900 ezer magyar ember lelte halálát a világégésben.

DIKTATÚRÁKON ÁT A RENDSZERVÁLTÁSIG

A II. világháború végén Magyarország ismételten a vesztes oldalon állt. 1945 áprilisában az ország felszabadult a német megszállás alól, és a szovjetek kezére került, akiket akkor – a nácizmus borzalmai után – felszabadítóként üdvözöltek az országban. Ennek jegyében készült el a Szabadság-szobor, amely a Gellért-hegy tetején áll, és mára Budapest egyik jelképévé vált.

Alig egy-két évvel a háború befejezése után azonban már látszott, hogy Magyarország ismét „csöbörből vödörbe” került: a „felszabadítás” újabb elnyomást hozott, és kezdetét vette a szovjet hatalmi rendszer kiépítése.

A háború után megromlott a két korábbi szövetséges, a Szovjetunió és az Amerikai Egyesült Államok viszonya, és egy új konfliktus, a hidegháború korszaka kezdődött. Európa két részre szakadt: az amerikai–angol érdekek alá tartozó nyugati, és a szovjet megszállás alá kerülő keleti blokkra. Hazánk – Európa szívében – épp e két erővonal találkozásánál találta magát, a keleti oldalon.

KELET ÉS NYUGAT

A kelet–nyugati megosztottságot, illetve a két szemlélet közötti alapvető különbséget az alábbi (távolról sem átfogó) táblázat foglalja össze:

A Magyar Kommunista Pártot a II. világháborút követő években Rákosi Mátyás vezette, akit Sztálin „leghűségesebb tanítványaként” tartottak számon. Hazánkban ezekben az években az emberek mindennapos félelemben és rettegésben éltek. Az állam titkosügynök-hálózatot működtetett: az ügynökök a szomszédjaik, a kollégáik, de akár saját rokonaik után is kémkedtek.

A cél az volt, hogy „leszámoljanak a rendszer ellenségeivel”, hiszen abból indultak ki, hogy „aki nincs velünk, az ellenünk van”. A másként gondolkodókat munkatáborokba küldték, ahonnan sokan csak évek múltán, csontsoványan tértek haza, de rengetegen bele is haltak a testi-lelki gyötrelmekbe.

Kép a Terror Háza Múzeum belsejéből

Sarló és kalapács

A kemény diktatúra évei alatt senki sem érezhette magát szabadnak: a telefonbeszélgetéseket lehallgatták, az emberek nem utazhattak szabadon a világban (a nyugati országokba szinte lehetetlen volt kiutazási engedélyt szerezni); az újságokban, könyvekben sem jelenhetett meg más, mint amit a felsőbb hatalom jóváhagyott. A közterekre számos olyan szobor és emlékmű került, amelyek a szovjet–magyar barátságnak, vagy éppen magának Rákosi Mátyásnak állítottak emléket. (Ezek jó részét ma már nem látni a köztereken, szoborparkba kerültek, vagy lerombolták őket.)

Megváltoztatták a magyar történelmi címert is, és felkerültek rá a kommunizmus jelképei: a vörös csillag, valamint a sarló és a kalapács. Ezekbe a jelképekbe szinte mindenhol belebotlott az ember: a virágágyások vörös csillagot mintáztak, a középületek, gyárak bejárata felett mindig megtalálható volt ez a jel, és a magyar zászló mellett a vörös zászlót is ki kellett tenni az épületekre. (Még a Parlament tetejére is felkerült a vörös csillag.)

1956. október 23-án forradalom tört ki Budapesten a diktatúra megdöntése céljából. A forradalom szikrája egy békés diáktüntetésen lobbant fel, de a nap végére már több százezer fősre duzzadt tömeg követelte a szovjet csapatok kivonását az országból. A forradalom mindössze tizenkét napig tartott, és bár voltak pillanatok, amikor úgy tűnt, győzött a szabadság, a visszatérő kommunisták a szovjet tankok segítségével leverték a felkelést. Az októberi és novemberi harcok megint csak sok pusztítást okoztak Budapesten, ahol még a korábbi világháborús sérülések nyomait sem sikerült eltüntetni.

A forradalom leverését először megtorlás követte: több mint 400 embert végeztek ki, kb. 22 ezer embert börtönöztek be, több ezret pedig internálótáborokba küldtek.

Az ország vezetője Kádár János lett. A Kádár-korszaknak nevezett időszakban a megtorlások után az 1960-as évek közepétől enyhülés következett be: a „kemény” diktatúrából Magyarország elmozdult a „puha” diktatúra irányába. Bár a Rákosi-rendszerhez hasonlóan továbbra is csak egy pártra (a kommunista pártra) lehetett szavazni, Kádár János és követői enyhébb módszereket választottak a hatalom gyakorlására („aki nincs ellenünk, az velünk van”). 1961 után már nem végeztek ki senkit a rendszer ellenségeként, de a bebörtönzések még jó ideig elhúzódtak. Kádár mindennél fontosabbnak tartotta, hogy az emberek jó körülmények között éljenek, ezért is hívták hazánkat ezekben az években a keleti tömbön belül a „legvidámabb barakknak”. A kommunizmusnak ezeket az éveit (1962 és 1989 között) „gulyáskommunizmusnak” is nevezik. A kifejezés azt takarta, hogy az országot a szocialista berendezkedés ellenére viszonylagos jólét jellemezte; a lakosság – ha nem bírálta az ország ügyeit – nyugodtan élhette mindennapjait, akár egy tányér gulyás is jutott az asztalra. Mindenkinek volt munkája, volt hol laknia, és a rendőrség szinte állandó jelenléte miatt a bűnözést is sikerült visszaszorítani – az állam mindenről és mindenkiről „gondoskodott”. A viszonylagos jólétet azonban az ország csak felvett hitelekből tudta fenntartani, továbbra is működött a besúgóhálózat, a cenzúra és az utazási korlátozások, és rekordméreteket öltött az alkoholizmus, a dohányzás, valamint az öngyilkosságok száma.

Lásd: Terror Háza

Lásd: Ötvenhatosok tere

Lásd: Kossuth tér

1989-ben azután megtörtént az elképzelhetetlen: a kommunista hatalom megbukott, a vasfüggönyt lebontották, így a kelet és a nyugat közötti megosztottság megszűnt. Nemcsak Magyarországon, hanem az egész keleti tömbben demokratikus átalakulás indult meg. Országunkban 1989-cel kezdődően hihetetlen változások történtek: megteremtődött a parlamentáris demokrácia, 1990-ben megtartották a kommunizmus utáni első szabad választást. Hazánkban a rendszerváltás békésen – vérontás, forradalom nélkül – zajlott le.

A vasfüggöny jelképe
a Terror Háza előtt

Magyarország kilépett a Szovjetunió árnyékából (a Szovjetunió maga is összeomlott), és 2004-ben az Európai Unió tagja lett.