Christopher Berry-Dee

PSZICHOPATA SOROZATGYILKOSOK

Fordította: Németh Anikó Annamária

A mű eredeti címe: Talking with Psychopaths and Savages: Beyond Evil

Text copyright © Christopher Berry-Dee, 2019

Originally published in the English language in the UK by John Blake

Publishing, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London

The moral rights of the Author have been asserted

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Németh Anikó Annamária, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-914-7 (papír)

ISBN 978-963-614-915-4 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Laczkó Krisztina

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Toby Buchannek

ELŐSZÓ

A pokol kapuinak látványa elborzasztó, nemde?

E. A. Bucchianeri, a Faust: My Soul Be Damned for the World

(Faust: Lelkem legyen átkozott a világért) című mű szerzője

Nem vagyok hülye. Nem vagyok egy istenverte idióta, tudja. A rendőrök azt mondják, hogy bűncselekmény, amit tettem. Az orvosok szerint az elmém működése ön- és közveszélyes… úgyhogy adjátok vissza az igazi agyamat, adjátok vissza az értelmemet, mert ti mindannyian megfosztotok engem attól, hogy bármiben is higgyek!

Peter Sutcliffe, alias a Yorkshire-i Hasfelmetsző

a szerzőnek a Broadmoor Kórházban adott interjújában

ÜDVÖZÖLLEK BENNETEKET, kedves olvasóim! Remélem, hogy mindannyian majd kicsattantok az egészségtől, tele vagytok jóindulattal, és mentálisan is egészségesek vagytok. Ez utóbbi azonban nem biztos, hogy így is marad addig, amíg a végére nem értek ennek a könyvnek, amelyhez bizony hozzá kell fűznöm az előzetes figyelmeztetést: az itt olvasottaknak egészségkárosító hatásuk lehet.

Ne is olvasd tovább, ha nem vagy a legjobb lelki állapotban, vagy éppen vacsorázni készülsz! Viszont arra kérlek, hogy tedd fel magadnak a kérdést: Vajon milyen lenne bármiféle erkölcsi érzék nélkül, lélektelenül élni, sohasem érezni rokonszenvet, nem mutatni szemernyi irgalmat sem, vagy nem táplálni magadban semmiféle érzelmet embertársaid iránt?

Milyen érzés lehet kéjgyilkos pszichopataként létezni; benne ragadni az erőszak egyre gyorsuló, irányíthatatlan és lefelé húzó örvényében, azt a pszichopatológiás késztetést érezni, hogy leírhatatlan fájdalmat, gyötrelmet és mérhetetlen kínszenvedést okozz ártatlan embereknek: csecsemőknek, kisgyerekeknek, időseknek, gyöngéknek, elesetteknek – akik a létező legkönnyebb prédák? Többségünkkel ellentétben, akiknek van lelkiismeretünk, a kéjgyilkosok fejében az együttérzés helyett csak üresség, egy baljóslatú fekete lyuk tátong.

A sorozatgyilkosok mindenben épp az ellentétei az erényes és tiszteletre méltó embereknek, mert gyávák, akaratgyengék, pusztítók, elvetemültek. Nincsen erkölcsi iránytűjük, szexuálisan kielégületlenek, a tudatalattijukban perverz vágyak munkálnak, hogy bosszút álljanak az általuk vélelmezett igazságtalanságért és bánatért, amelyet szerintük a társadalom egésze zúdított rájuk. Ráadásul sok ilyen mentális torzszülött előre kifundált tervekkel és alantas szándékokkal van felvértezve ahhoz, hogy újra és újra gyilkoljon. Bár szerintem ők messze túllépik a gonoszság határait, mégis sokunkat töltenek el félelemmel vegyes tisztelettel.

A kezem ügyében tartom James Berrett, a New Scotland Yard bűnügyi osztálya főfelügyelője 1932-ben kiadott When I Was at Scotland Yard (Amikor a Scotland Yardnál dolgoztam) című könyvének egy sokat forgatott példányát. Berrett főfelügyelő így kezdi e kiadvány előszavát:

„A bűnözés olyan téma, ami mindenkit érdekel. Ez mindig is így volt, és így is marad. Önmagában a bűnözés a több millió szabálykövető átlagember szemében a rendbontást jelenti, amit egyfelől mélyen megvetnek, másfelől azonban vonzónak is találnak. Szeretnek olvasni és hallani is róla.”

Ezt tehát egy jeles, sokszorosan kitüntetett, hosszú ideje szolgálatot teljesítő rendőr írta, és a megállapítása ma is ugyanúgy érvényes. James Berrett ugyanezt az előszót ráadásul így fejezi be: „Most pedig hadd próbáljam meg elszórakoztatni önöket!” – úgyhogy engedtessék meg nekem is, hogy tegyek egy próbát, és olvasóimnak, úgymond, a kedvére tegyek. Előtte azonban még be kell vallanom valamit, amitől azt remélem, hogy alátámasztja a könyvem létjogosultságát.

Számtalan könyv, magazin és szakmai folyóirat, újságcikk, összefoglaló, Wikipédia- és más weboldal, televíziós dokumentumfilm és mozifilm foglalkozik a sorozatgyilkosokkal és az általuk elkövetett bűncselekményekkel. A világ valójában dúskál az ilyen témájú forrásanyagokban, sőt gyakran legalább húsz-harminc különböző kiadvány is foglalkozik ugyanazzal az elkövetővel és bűntetteivel, bármifélék is azok, ami mindent egybevetve nem rossz dolog. Mivel a sorozatgyilkosok viszonylag kevesen vannak, ezért a témából fakadóan természetes, hogy minket, a megtörtént bűnügyekre szakosodott írókat, sokszor ér az a vád, hogy öncélúan újra felmelegítjük a régi eseteket. Mindenkinek joga van kinyilvánítani a véleményét, így természetesen nekünk, íróknak is. Miközben tiszteletben kell tartanunk a bennünket kritizálók gondolatait, hadd kérjünk annyit, hogy ez a kritika két egyenrangú fél között történjen, ne pedig valamiféle hisztérikus kirohanásként olyan kívülállók részéről, akik teljesen járatlanok ebben a témakörben – főleg, ha soha életükben nem találkoztak még sorozatgyilkossal, és harminchét könyvet sem írtak róluk olyan kimerítő teljességgel, ahogyan én tettem az elmúlt évtizedek során.

***

AZ ILYESFAJTA ISMÉTLÉSNEK ugyanakkor megvan az az előnye, hogy az írók jellemzően más és más szempontból mutatják be ugyanazt az esetet, így összességében gazdagabb kriminológiai ismeretekhez juthatunk, ami további tanulmányokra ösztönöz – különösen akkor, ha váratlanul napvilágra kerül valamilyen új adalék.

Ebben a könyvben például többek között Peter Kürten sorozatgyilkosról is írok. Az ő nevéhez fűződik a legismertebb és legátfogóbban ismertetett esetek egyike. Nos, mielőtt tollat ragadnál, és levelet írnál „újrahasznosítás” címszóval, kedves olvasóm, hadd áruljam el, hogy ennek a könyvnek nem egy-egy már ismert történet felmelegítése a lényege, hanem az, hogy megpróbáljunk belelátni ezeknek a gyilkosoknak a fejébe akkor is, ha ez nem ígérkezik valami kellemes élménynek.

Ahhoz, hogy megpróbálhassuk megérteni a gyilkos pszichopatákat, sőt tanulmányozni kezdjük őket, kommunikáljunk és interjút készítsünk velük, vagy részt vegyünk a kihallgatásukon, úgy kell gondolkodnunk, ahogyan ők, hogy azonosulni tudjunk velük. Nincs sok értelme annak, ha az ember egy szakadék szélén üldögél, és csak kémleli a mélységet. Bele kell vetnie magát ahhoz, hogy megértse torz észjárásukat. Ez lehetővé teszi az azonosulást és azt, hogy egy hullámhosszra kerülhessen velük. Ez azonban nem lesz leányálom, mert az ő birodalmuk valójában egy undorító, bűzös, pokoli alvilág, a holtak hátborzongató lakhelye.

Amikor interjút készítesz az ilyen elvetemült bűnözőkkel, gyakran egyetlen pislogás nélkül fürkésznek közben téged. Szimatolják a levegőt, keresik a szagodat, a félelmed jeleit és a gyenge pontjaidat. Előfordult már velem, hogy úgy éreztem: gonosz gondolataik csápjai bekúsznak a fejembe. Mintha gyíkok lennének, akik kóstolgatnak téged, és ha felidegesíted őket, akkor olyan, tapinthatóan forró gyűlöletet sugároznak feléd, mintha egy konyhai tűzhely mellett állnál.

Ha rosszul csinálsz valamit, és rátapintasz valamelyik érzékeny pontjukra, akkor ezek a gyilkosok könnyen elveszíthetik az önuralmukat. Az is lehet, hogy letépik a fejed. Amikor ilyen kiszámíthatatlan emberekkel kerülsz egészen közeli, személyes kapcsolatba, lehetséges, hogy csak egyetlen szívdobbanás választ el a halálodtól.

Nem egyszer előfordult, hogy egyedül voltam egy kicsi, zárt helyiségben ezekkel a bilincs nélküli gyilkosokkal; ha kirobbantak volna, megölhettek volna, még mielőtt az őröknek érkezésük lett volna kinyitni az ajtót, hogy kiengedjenek. És az ő felfogásuk szerint egyfajta dicsőség, ha hazavágnak, mert ez már amúgy sem befolyásolja a börtönbüntetésük időtartamát, és nem súlyosbíthatja a halálos ítéletüket sem, ugyebár? A viselkedésük ezért valójában a „lélektani súlyok és ellensúlyok” kialakításának ösztönös, zsigeri késztetésére vezethető vissza. Miközben felmérnek téged, te is ezt teszed velük, és mivel a gyilkosok pszichopatológiai szempontból lényeges különbségeket mutatnak, a velük folytatott játszmák/kölcsönös interakciók is minden egyes alkalommal ugyanilyen változatosságot mutatnak.

A gyilkosok közül, akikkel interjút készítettem már, sokan dicsekedtek, gúnyolódtak, vigyorogtak, röhögtek, vihogtak és nevetgéltek, miközben a legapróbb részletekbe menően beszámoltak az általuk elkövetett bűncselekményekről. Élvezik azt, hogy hírhedtté váltak. Lubickolnak az ismertségben. Más sorozatgyilkosok viszont dühösen méricskélnek közben, vicsorognak, és szúrós tekintettel figyelnek, mintha ezt mondanák: „Te nem fogsz szórakozni velem!” Egy ilyen interjú során testközelben és négyszemközt töltök időt egy pszichopatával, aki arra törekszik, hogy átvegye az irányítást felettem; meg akar félemlíteni, fenyegetőzik, és terrorizálni próbál.

Engem az ilyesmi sohasem hozott zavarba, mert ezek az emberek mélyen legbelül gyengék, szánalmasak, kicsik és gyávák. Azt a trükköt szoktam bevetni ilyenkor, hogy kifejezéstelen arccal bámulok vissza az illetőre, és azt kérdezem: „Mert különben mi lesz?”, miközben ezt gondolom róla: „Micsoda seggfej!” Rövid idő után fel szokták fogni ezt. Ennyi! Ráeszmélnek, hogy bármit is mondanak és tesznek az interjú során, az teljesen hidegen hagy engem. Azt képzelik, hogy uralhatnak engem, pedig a valóságban az én kezemben van az irányítás. Ők rács mögött maradnak, én viszont bármikor kisétálhatok onnan, amikor csak akarok. Ők a pocsék börtönkosztra fanyalodnak, én meg elmehetek egy étterembe, ahol élvezettel fogyaszthatok finom ételeket és hideg sört. Az ő legközelebbi kimenőjük egy hatvanperces séta lesz az udvaron, miközben én porcukorfinomságú, homokos strandokat kereshetek fel, ahol a tiszta, kék tenger és lengedező pálmafák vesznek körül (természetesen a Fülöp-szigeteken!).

Erről szól tehát ez a könyv. Megpróbállak bevezetni téged néhány ilyen pszichopata gondolatvilágába, hogy megértsd, mi motiválja őket, és hogy megmutassam neked, hogyan lettek azok, akik. És vajon a te agyad hogyan működne, ha közéjük tartoznál, miféle gyilkos gondolatok hoznának izgalomba, és mi állítana le, miután már kioltottad egy ember életét? Úgyhogy készülj fel arra, hogy olvasás közben meg fogsz rökönyödni, de időnként el is mosolyodsz majd!

Sajnálom, hogy már egy hónap is eltelt azóta, hogy utoljára írtam. Nagyon elfoglalt voltam, és sok futballközvetítés ment a tévében… Stressz? Szar ügy! A stressz itt van a fejemben, úgyhogy pontosan tudom, hol van az a rohadt stressz. Belülről rág engem az a rohadék. Az orvos, az a kibaszott picsa azt mondja, hogy nincs semmi baj a fejemmel.

Michael Sams, féllábú gyilkos és emberrabló, a bilincseitől megszabadítva,

mielőtt elveszíti a fejét a szerző interjúja közben az HMP Full Sutton börtönben

Ez a kiadvány végigkalauzolja az olvasót a „Gyilkosságok útján”, amely sötét és elhagyatott útkereszteződésekhez vezet, jellemzően az éjszaka leple alatt, a bűncselekmények véráztatta helyszíneihez. Ennek az utazásnak az a célja, hogy megismerjük azoknak a személyiségét, akik valaha ártatlan emberekként éltek, most viszont holtan hevernek sekély, omladozó sírjaikban. Azokról a humanoid szörnyekről szól ez a könyv, akiket letartóztattak, bíróság elé állítottak, elítéltek, és akik közül néhányat később az Old Sparkynak becézett villamosszékben elevenen megsütöttek, vagy egy hordágyhoz kötöztek, és beadták nekik a Goodnight Juice-ként emlegetett halálos koktélt, vagy egy csapóajtón keresztül ledobtak, a nyaka körül a hóhér kötelével.

Több mint harminc ilyen elvetemült gyilkossal készítettem már interjút, akiknek halálosztó képességei és módszerei a következő, széles repertoárt mutatták: fojtogatás, fullasztás, késelés, agyonverés, az áldozat élve történő felgyújtása, kivégzése lőfegyverrel, maró hatású anyagok befecskendezése, valamint szinte minden más elképzelhető, a deviáns elmék által ismert, az emberélet kioltására alkalmas kínzási módszer. Ebben a könyvben igyekszem még messzebbre jutni, mint bármikor korábban, és egyenesen a pokol kapujáig kalauzolom olvasóimat – ami igen távol esik a mennyország bejáratától. Éppen ezért a kiadvány nem való azoknak, akiknek gyengébb az idegzetük. Nem alkalmas megnyugtató esti olvasmánynak, mert kifejezetten azzal a céllal íródott, hogy bepillantást kínáljon a gyilkosok fejébe, akik a színtiszta gonoszságból merítik erejüket.

Nem fogok szabadkozni a megfogalmazásom miatt, és mint hűséges olvasóim már tudják rólam, nem vagyok az a típus sem, aki az írásaiban jó nagy dózisokban adagolja a pszichohalandzsát, azt a szakmai zsargont, amit sok olyan dilidoki használ, akik éveken át okoskodnak arról, hogy mitől kattanhatnak be ezek a gyilkosok, miközben fogalmuk sincs róla, milyen érzés interjút készíteni egy ilyen bűnözővel, mert legfeljebb előadást tartanak a kriminológiáról valamelyik egyetemen szövetzakóban és szövetnadrágban, kitaposott bakancsban.

Én mindent olyannak írok le, amilyen. Azokért az áldozatokért emelem fel a hangomat, akik elszenvedték e kétarcú szörnyetegek kegyetlenkedéseit. Azokért a hozzátartozókért teszem mindezt, akik elvesztették szeretteiket. Azokért a rendőrökért szólalok fel, és emelem fel a hangomat, akiknek fel kell takarítaniuk mindazt a mocskot és förtelmet, amit ezek a sorozatgyilkosok maguk után hagynak: elszállítják a siralmas és szánalmas, brutálisan megcsonkított holttesteket, amelyeket úgy hajítanak el a gyilkosok, ahogyan a szemetet szokás.

Ha nem értesz egyet ezzel a felfogásommal, akkor olyan ember vagy, aki hajlandó lenne megbocsátani egy szexuális predátornak, egy szörnyetegnek, aki elrabolta a feleségedet, a társadat vagy a gyermekedet az utcáról, kihasználta és bántalmazta, majd szemrebbenés nélkül kioltotta az életét, a holttestét pedig sorsára hagyta valahol a hidegben, egy árokba lökve, hogy ott rothadjon el. Egy napon túlteszed majd magad a veszteségen és a gyászon, és talán még imádkozni is fogsz ennek a szörnyetegnek a lelkéért…, de ez olyan ritka, mint a fehér holló, mert túlnyomó többségünk azt szeretné, ha a gyilkosra minél hamarabb rázárulna a koporsó fedele.

Itt állunk tehát, úgyhogy most odavezetlek a szakadék széléhez, majd letaszítalak a mélybe, hogy találkozhass a sorozatgyilkosokkal – de előtte még ellátogatunk a trópusi Fülöp-szigetekre.

BEVEZETÉS

Elmenekülni és csendben üldögélni a tengerparton – én így képzelem el a Paradicsomot.

Emilia Wickstead, új-zélandi divattervező

MINDEN TERVRAJZ, MINDEN KÖNYV, minden festmény, minden egyes vers és szinte minden, amit az életben teszünk, egy üres lappal kezdődik. Ez a könyv sem kivétel ez alól, úgyhogy most itt ülök – egy nagy pohár jéghideg gin-tonikkal és egy vastag szivarral a kezemben – a kedvenc üdülőhelyem napfényes verandáján, a Fülöp-szigeteken.

A porcukorfinomságú homok olyan perzselően forró, hogy még az árnyékos kókuszpálmák alatt is úgy érzed, hogy megolvad a talpad. Ez itt a Paradicsom, jó messze a nyüzsgő Manilától; mégis, még itt is fegyveres rendőröket látni mindenhol. Több mint hetven turistabarát, felfegyverzett tiszt járőrözik ezen a környéken a nap huszonnégy órájában, az év háromszázhatvanöt napján, egy rendőrhajó lustán ringatózik néhány száz méterre a parttól, a Sulu-tenger nyugodt vizén. A szelíd hullámok trillió gyémántként csillognak, miközben a nap lenyugvóban van a számtalan mészkősziget és -szikla mögött. Vannak itt korallzátonyok, titkos lagúnák és halakban bővelkedő vizek. Palawan maga a földi paradicsom.

Felejtsétek el az emberi jogi törvényeket! Ha bekerülök az elnöki palotába, pontosan azt fogom tenni, amit polgármesterként tettem. Ti, drogdílerek, rablók és semmittevők, jobban teszitek, ha eltűntök. Mert ki foglak nyírni titeket. Mindannyiótokat a Manila-öbölbe hajítom, hogy a halakat hizlaljátok.

Rodrigo Duterte a 2016-os elnökválasztási kampányában

a drogbárókhoz intézett figyelmeztető beszédében

A Fülöp-szigetek jelenlegi elnöke, Rodrigo „Rody” Roa Duterte betartja a szavát. Gyilkosok, drogkereskedők… – az ilyen bűnözőkkel valóban gyorsan elbántak. A Távol-Keleten és Délkelet-Ázsiában tartózkodó külföldi bűnözők pedig semmiképp se higgyék azt, hogy nyugatiak lévén megúszhatják majd valahogyan!

Csesszék meg, jogomban áll kegyelemért folyamodni! Engem úgysem fognak felakasztani, mert brit állampolgár vagyok.

John Martin Scripps brit sorozatgyilkos a szerzővel

a szingapúri Changi börtönben készült interjúban,

mindössze néhány nappal a felakasztása előtt

John Martin Scripps, más néven a „Pokolból jött turista”, az Egyesült Királyságban született. Az esetét részletesen bemutattam már a Sorozatgyilkosokkal beszélgettem című könyvemben. A sorozatgyilkost és drogkereskedőt, akit a pénzszerzés motivált, 1996. április 19-én, pénteken, harminchat évesen, két thaiföldi bandita között akasztották fel Szingapúrban. Szemtanúja voltam a kivégzésének és az elhamvasztásának, amelyre a Sing Sing Drive-on került sor. Nem volt hajlandó mérlegre állni a „hosszú zuhanás”-hoz, aminek az lett az ára, hogy a feje jóformán leszakadt, amikor a hurokkal a nyaka körül lezuhant. Scripps természetesen pontosan tudta, hogy nemcsak a szingapúri, kábítószerrel kapcsolatos bűncselekmények miatt akaszthatják fel, hanem azért is, mert a szingapúri River View Hotelben brutálisan feldarabolt egy dél-afrikai üzletembert, Gerald Lowét; és golyó általi halálra is ítélhetik a thaiföldi Phuketen elkövetett anya-fia kettős gyilkosságért, Sheila és Darin Damude életének kioltásáért – ez a jóképű fiatal brit mégis a „csessz ki a társadalommal” attitűddel lavírozott tovább, ami rá is volt írva önelégült arcára. Nos, ha az én véleményemet kérdezik, szerintem megérdemelte mindazt, ami vele történt, mert Scripps korábban már többször is ölt embert más országokban, és ahogyan Gerald Lim főnyomozótól megtudtam: „Szingapúrban mindenhol közterületi figyelmeztetések vannak, amelyek arról tájékoztatják az embereket, hogy ha megsértik a kábítószer- és életellenes törvényeinket, akkor kivégzik őket, függetlenül attól, hogy milyen életkorúak, neműek, rasszúak vagy vallásúak.”

Scripps gyakorlatilag felakasztotta magát. A szingapúri hatóságok mindössze a kötelet biztosították ehhez.

Az Egyesült Királyságban „engedékenyebb” hozzáállással viszonyulunk azokhoz, akik sorozatgyilkosságot követnek el. Modern létesítmények, összkomfort, minőségi koszt, egészségügyi ellátás, televízió, internetkapcsolat, ingyenesen hozzáférhető illegális drogok – a börtönrendszerünk ugyanis dúskál ezekben –, a foglyok mégis hőzöngenek, siránkoznak és panaszkodnak.

Ezt példázza Joanne Dennehy is, aki a Love of Blood (A vér imádata) című könyvem főszereplője. Ez a szörnyeteg több napon keresztül késelt halálra három férfit, és ezt nem lehet másnak nevezni, mint vérfürdőnek. Ezután, mivel nem volt elégedett ezzel a mészárlással, tovább folytatta az öldöklést, és még két másik férfit – véletlenszerűen kiválasztott kutyasétáltatókat – is megkéselt, a tetejébe fényes nappal. Az egyik áldozatán több mint negyven sebet ejtett. Ő néhány évig élt még ezt követően, majd meghalt. Szóval hol is van most Dennehy?

Nos, Miss Dennehy élvezi mindazt a luxust, amit a magántulajdonban lévő HMP Bronzefield börtön csak nyújtani képes. Börtönbe kerülése óta két alkalommal próbálkozott szökéssel, megpróbált megölni egy másik női fogvatartottat, és azt tervezgette, hogy lenyisszantja az egyik börtönőr ujját. Hónapokat töltött magánzárkában, és erre hivatkozva megpróbálta beperelni a kormányt a Legfelsőbb Bíróságon az Emberi Jogok Európai Egyezményének megsértése miatt. A perköltségeket az adófizetők állták; 2018 novemberében pedig, miközben ezen a kéziraton dolgozom, Miss Dennehy hétezer fontnyi jogsegélyt vett igénybe – ismét csak az adófizetők költségére –, hogy feleségül vehesse leszbikus börtöntársát.

Nos, ilyen sztorit akkor sem tudnánk kitalálni, ha megfeszülnénk. Tartsa fel a kezét, aki szívesen hozzájárulna az esküvői torta árához és az esküvői ruhák bérleti díjához!

A társadalom törvényeket hoz, amelyeket mindannyiunknak be kell tartania, és kötelesek vagyunk ezeknek a törvényeknek megfelelően élni. Ha nem így teszünk, összeomlik a törvényes rend és a jogállam. Ha nem állsz meg a stoptáblánál vagy a piros lámpánál, akkor számítanod kell arra, hogy megbírságolnak. Ha pedig gyilkosságot követsz el, akkor készülj fel arra, hogy kivégeznek ezért! Ha nem tartod be a törvényeket, a büntetésed nagyon súlyos is lehet. Olyan döntések ezek, amelyeket nem nekem, hanem az egyénnek kell meghoznia.

Thomas M. Stark bíró, New York állam bírája (1925–2014)

a szerzőnek adott interjúban, 1974 szeptembere

1.

Kit tekintünk sorozatgyilkosnak?

Úgy gondolom, hogy az embereket csak úgy tudjuk jobbá tenni, ha megöljük őket.

Carl Panzram amerikai sorozatgyilkos,

szexuális erőszaktevő, gyújtogató, rabló és betörő

(1882–1930)

IDŐRŐL IDŐRE OLVASOK olyan könyveket vagy más formátumú irodalmi műveket, amelyekben a sorozatgyilkost tévesen tömeggyilkosnak nevezik, és fordítva, pedig a két kategória között legalább akkora a különbség, mint a kréta és a sajt között.

A Collins English Dictionary szótár a sorozat szót így definiálja: „hasonló vagy egymással összefüggő dolgok csoportja vagy egymást követő sora, általában valamilyen sorrend szerint”, míg a tömeg szó a gyilkosságra vonatkoztatva emberek sokaságának meggyilkolását jelenti.

Bár olvasóim többsége tisztában van a sorozatgyilkos szó jelentésével, érdemes megjegyezni, hogy az ilyen személyt úgy definiáljuk, mint olyan bűnözőt, aki három vagy több gyilkosságot követett el, és az egyes „események” között napok, hetek, hónapok vagy akár évek is eltelhetnek.

A tömeggyilkos ezzel szemben ugyanazon a helyen emberek sokaságát öli meg. Ezt példázza Ronald „Butch” DeFeo Jr. esete. Az 1974. november 13-ról 14-re virradó éjjelen az akkor huszonhárom éves férfi egy Marlin puskával kiirtotta hattagú családját, miközben azok az Ocean Avenue 112. szám alatti otthonukban, a New York-i Long Islandhez tartozó Amityville-ben aludtak. A tömeggyilkosok esetében nincsen „kihűlési idő”,[1] mert az öldökléseiket valójában egyetlen bűncselekménynek tekinthetjük, amely több, gyors egymásutánban elkövetett gyilkosságot takar.

Nem is olyan régen, 2015. június 17-én, szerdán Dylann Storm Roof, a babaarcú, fehér bőrű felsőbbrendűséget hirdető, belföldi terrorista, huszonegy évesen egy Glock pisztollyal felfegyverkezve agyonlőtt kilenc hívőt, akik épp imádkoztak az Emanuel Afrikai Metodista Episzkopális Templomban (Charleston, Dél-Karolina állam).

Az ámokfutó gyilkos egy teljesen más kategóriába tartozik. Az amerikai Igazságügyi Statisztikai Hivatal meghatározása szerint ez olyan személyt jelent, aki rövid időn belül, több helyszínen, jóformán megszakítás nélkül oltja ki két vagy több áldozat életét. A tetőtől talpig felfegyverzett Michael Robert Ryan 1987. augusztus 19-én, szerdán tizenhat emberrel végzett, és további tizenötöt megsebesített a csendes berkshire-i Hungerford városában és környékén, majd elrejtőzött egy iskolaépületben, és végül öngyilkosságot követett el. Ryan egy Beretta pisztolyt, egy 56-os típusú félautomata puskát és egy M1 karabélyt használt ámokfutása során.

Két ámokfutó gyilkos együttműködésére is akad példa: ilyen páros volt John Allen Muhammad (41 éves) és Lee/John Boyd Malvo (17 éves). 2002 októberében mintegy három héten belül tíz embert lőttek agyon Baton Rouge-ban (Louisiana állam), Marylandben (Virginia állam) és Washington D.C.-ben, elsősorban egy Bushmaster vadászpuskát használva. Ezeket a gyilkosságokat a médiában „The DC Beltway Sniper Shootings”[2] néven emlegették. Muhammadot 2009. november 10-én, kedden halálos injekcióval végezték ki a virginiai Greensville Correctional Centerben.[3]

A sorozatgyilkosok, a tömeggyilkosok és az ámokfutó gyilkosok között tehát lényeges különbségeket fedezhetünk fel. Van azonban valami közös is bennük: sok ember életét oltják ki, és minden esetben előzetes figyelmeztetés nélkül csapnak le áldozataikra. Ebből a szempontból az Exocet-rakétákra emlékeztetnek engem. Ugyanúgy észrevétlenül repülnek be, és lelkiismeret-furdalás nélkül osztják a halált és a pusztítást.

A tömeggyilkosokat és az ámokfutó gyilkosokat többnyire valamilyen harag, neheztelés vezérli, amely egy általuk vélelmezett politikai, vallási vagy személyes természetű sérelemből fakad, ahogyan ezt a gyűlöletvezérelt bűncselekmények esetében is megfigyelhetjük. A kéjgyilkosokat viszont a szexuális kielégülés mindent elsöprő vágya és áldozataik dehumanizálása motiválja, mégpedig bármi áron. Éppen ezért ebben a könyvben nem is foglalkozom a tömeggyilkosok vagy az ámokfutó gyilkosok indítékaival – ehelyett a kéjgyilkosokat állítom fókuszba, akik egy teljesen más kategóriába tartoznak.

A sorozatgyilkosok kategóriáján belül több alcsoportot is megkülönböztethetünk, mi itt azonban csak két típusukkal fogunk megismerkedni: a szervezett és a szervezetlen elkövetőkkel. Mindkettőre mutatok majd példákat a következő fejezetekben.

Szervezett sorozatgyilkosnak nevezzük azt, aki – gyakran módszeresen – előre megtervezi a bűncselekményeit. Először is körültekintően kiválasztja a számára legvonzóbb áldozattípust. Ehhez a szempontja lehet az illető külleme, megjelenése (például szőke hajú nő vagy vörös hajú férfi), életkora (gyermek, fiatal férfi vagy idős ember), de preferálhat akár prostituáltakat, a sötétben egyedül sétáló személyeket, meleg férfiakat, leszbikus nőket, tizenéves fiúkat vagy lányokat… Általában szexuális motiváció mozgatja, mivel a sorozatgyilkosok túlnyomó többsége tudatosan vagy tudat alatt beindul, amint megpillantja a zsánerét; ezután következik a kiszemelt áldozat követésének, becserkészésének a fázisa, ami egyre nagyobb izgalommal tölti el, és egyre erősödő szexuális kielégüléssel kecsegtet. Sok élvonalbeli pszichológus és pszichiáter arra a következtetésre jutott, hogy az elkövetők gyakran több izgalmat élnek át a préda követése, becserkészése és titkos megfigyelése, kukkolása közben, mint a gyilkosság végrehajtásakor. Ezzel én is teljes mértékben egyetértek.

A második szempont, amelyet érdemes figyelembe venni egy szervezett sorozatgyilkos elkövetői módszerének (munkamódszer, modus operandi, röviden MO) elemzésekor, az az úgynevezett gyilkossági eszközkészlet kialakítása. Zöldfülűként kezdenek gyilkolni, és minden egyes esetből tanulva kitapasztalják, hogy milyen „eszközök” bizonyulnak a legalkalmasabbaknak számukra. Megváltoztatják az öltözéküket, esetleg egy szárítókötelet vagy rendőrségi bilincset használnak, hogy cselekvésképtelenné tegyék áldozatukat? Néhány gyilkos azok közül, akikkel már készítettem interjút, műanyag fóliát vitt magával, amelyet az autójuk hátsó ülésén vagy csomagtartójában tároltak azzal a feltett szándékkal, hogy a halálos küzdelem során ne szennyeződjön be az áldozat vérével, okádékával, vizeletével és székletével. A legvisszataszítóbb gyilkosságok jellemzően nem olyan forgatókönyvet követnek, mint a tévében látottak, hanem a szó szoros értelmében véve gyomorforgatók.

A szervezett bűnözők túlnyomó többsége (csakúgy, mint a szervezetlen gyilkosoké) ragaszkodik egy bizonyos emberölési módszerhez – ahhoz, amelyik a leginkább kedvére való. Az ehhez használt eszközük lehet közvetett, például egy lőfegyver, kalapács, kés vagy akár garrote, míg mások szeretnek közvetlenül érintkezni az áldozataikkal, és puszta kézzel, esetleg kötéllel fojtják meg őket.

Azt hiszem, már akkor halottak voltak, amikor megpillantottam őket.

Michael Bruce Ross az áldozatairól.

Filmre vett interjú a szerzővel a halálsoron,

Osborn Correctional Institute, Somers, Connecticut állam,

1994. szeptember 26., hétfő

Bár ő maga a szervezetlen elkövetők kategóriájába tartozik, a kéjgyilkos pszichopata Michael Bruce Ross puszta kézzel fojtotta meg az áldozatait. Valójában, és ezt ő maga árulta el nekem egy filmre vett interjú során, csak akkor volt képes ejakulálni, amikor látta, ahogy „az élet fénye kialszik” az áldozatai tekintetében. Hogy elnyújtsa ezt az élményt, és még jobban felizgassa magát, Ross néhány fiatal női áldozatát hosszasan fojtogatta, majd elengedte őket, hogy láthassa, ahogy vonaglanak, rángatóznak, nyöszörögnek, zokognak, kegyelemért könyörögnek, és aztán ismét fojtogatni kezdte őket. Ezt a műveletet többször is megismételte. Eldicsekedett nekem azzal, hogy eközben begörcsölt a keze, ezért időnként abba kellett hagynia a fojtogatást, hogy megmasszírozza az ujjait. Ezáltal egyre több nyomot hagyott az áldozatai nyakán, amiről nevetgélve ezt mondta: „…ööö, a törvényszéki orvos képtelen volt magyarázatot találni a többszörös zúzódásokra, és ez izgatott engem.”

A szervezetlen gyilkos az, aki jóformán a véletlen egybeesésnek köszönhetően találkozik az áldozatával, ahogyan Ross is, aki nem hordott magánál semmiféle gyilkosságra alkalmas eszközt, mert a kezén kívül nem volt szüksége semmi másra ahhoz, hogy valóra váltsa az elképzeléseit. Ilyen típusú gyilkos volt például Ted Bundy, valamint a texasi kéjgyilkos Kenneth Allen McDuff is; továbbá Henry Lee Lucas és társa, Ottis Toole, valamint Arthur „Art” John Shawcross (aki fojtogatással gyilkolt) New York államból és Harvey „The Hammer” („A Kalapács”) Louis Carignan is, aki az Egyesült Államok egész területéről szedte áldozatait – ők mindannyian szervezetlen elkövetők voltak.

Bundy minden alkalommal valamilyen tompa tárgyat használt, időnként például egy faágat, amivel agyonverte áldozatait, ahogyan Carignan is, aki azonban kerékemelővel vagy feszítővassal is ölt. McDuff gyilkos eszköze eleinte lőfegyver volt, de később a hatalmas keze, egy alkalommal egy seprűnyelet is használt arra, hogy eltörje áldozatai nyakcsigolyáit, máskor pedig egy faágat, amivel szétzúzta a koponyájukat.

Van itt valami, ami feltűnt nekem, miközben számos sorozatgyilkossal készítettem interjút, közöttük Harvey Carignannel és Kenneth Bianchivel, és alaposabban is tanulmányoztam Peter Sutcliffe és Ted Bundy munkamódszereit – mindannyiuk közös jellemzője volt, hogy titokban szenvedélyesen gyűlölték a nőket. Harvey Carignan például azt mondta nekem, hogy a nők mindig is manipulálni próbálták a gondolkodását, ezért kicsikartam belőle egy vallomást, amelyben azt állította, hogy pontosan azt a testrészüket semmisítette meg a nőknek – az agyukat/elméjüket –, amivel a legtöbb szenvedést okozták neki. Ez valójában azt jelentette például, hogy miután összeveszett az egyik barátnőjével, egy lámpaoszlophoz verte a fejét, egy öntöttvas csatornafedéllel betörte a koponyáját, majd disznóknak adta eledelnek.

Az a lány alaposan feldühíthette!

Nos, mostanra valószínűleg már érthető, mire gondolok, ezért nem is fogom tovább ragozni ezt a témát, mindössze annyit teszek hozzá, hogy léteznek köztes kategóriák is – olyan elkövetők, akiket a módszereik és az áldozataik profilja alapján a szervezett és a szervezetlen típus közé helyezhetünk el: ők kedvükre váltogatják a kétféle modus operandit. Az áldozatok és a módszerek alaposabb tanulmányozását rátok, az olvasóimra bízom, mert így valamivel jobban megérthetitek, mitől is kattannak be ezek a szörnyetegek.

[1] Ez arra utal, hogy egy gyilkosság után még lehiggadni sincsen ideje, máris megöli a következő áldozatát, és a nyomok is „forrók” maradnak. – A ford.

[2] Magyarul: Mesterlövészek gyilkosságai a Washington-körgyűrűben. – A ford.

[3] Ez szó szerint „javítóintézet”, valójában viszont büntetés-végrehajtási intézet, és a magyarországi rendszerrel ellentétben nem a gyermekvédelemhez tartozik. A későbbiekben előforduló javítóintézet alatt is büntetés-végrehajtási intézet értendő. – A ford.

2.

Felismerhetjük-e a sorozatgyilkosokat?

Én vagyok a leghidegvérűbb rohadék, akivel csak találkozhattok. Vannak hozzám hasonló emberek, akik akár a szomszéd házban is lakhatnak. A társadalom azt akarja hinni, hogy képes felismerni a gonosz, elvetemült és kártékony embereket, csakhogy ez nincs így. Ehhez nincsenek sztereotípiák. Mi, akik sorozatgyilkosokká váltunk, a fiaitok vagyunk, és a férjeitek vagyunk… mindenhol ott vagyunk. És holnap még több gyermeketek fog meghalni.

Theodore „Ted” Robert Bundy

MÉG MIELŐTT RÉSZLETESEN belemerülnénk a témába, választ kell adnom néhány kérdésre, amit a leggyakrabban tesznek fel nekem, azaz, hogy fel lehet-e ismerni egy gyilkos pszichopatát, mielőtt lecsap az áldozatára (megjegyezve azt, hogy az ilyen bűnözők többsége férfi). Gyakran felmerül az is, hogy hogyan védheted meg magad egy ilyen személlyel szemben. Nos, el kell mondanom, hogy a számtalan könyv és cikk ellenére, amely részletesen ismerteti a gyilkos pszichopaták jellemzőit, ez képtelenség! Teljesen esélytelen próbálkozás, amit ez a könyv is alá fog támasztani. Nem olyasmi ez, amire olyan pontosan rá lehet mutatni, mintha egy bajonett hegyével tennénk. Mielőtt egy ilyen gyilkos lecsap rád, nem kapsz semmiféle előzetes figyelmeztetést tőle, csak akkor, amikor már túl késő. És ami még ennél is hátborzongatóbb: ha egy ilyen szörnyeteg szemet vet rád, a legkevésbé sem fogsz gyanakodni rá. Lehetséges, hogy már napok vagy hetek óta titokban szemmel tart téged. Akárhogyan is van, ő vagy egy másik támadó csak úgy a semmiből fog eléd toppanni.

Elolvashatod az összes útmutatót arról, hogy hogyan védd meg magad a sorozatgyilkosoktól. Megtehetsz minden létező és ismert óvintézkedést, de amint kiválasztotta az áldozatát egy sorozatgyilkos, az illető nagy valószínűséggel már abban a pillanatban a halál fia. Mint ezekből a fejezetekből is ki fog derülni, hiába zárod be az összes ablakot és ajtót, egy valóban elszánt gyilkos akkor is megtalálja a módját, hogy a közeledbe férkőzhessen. Ebben a könyvben alaposabban is bemutatom a gyilkosok észjárását. De ne csak az én szavaimra hagyatkozz! Kérdezd meg bármelyik bűnügyi nyomozót, és meglátod, ő is pontosan ezt fogja mondani.

Végül pedig sohase mutass semmiféle együttérzést a gyilkosok iránt, akik krokodilkönnyeket hullatnak! Egyes-egyedül a helyzetüket siratják, és önmagukat sajnálják. Ezek a könnyek, bármennyire meggyőzőnek is tűnnek, önző módon azt a célt szolgálják, hogy együttérzést csiholjanak ki belőled. Valójában teljesen hidegen hagyja őket a szenvedés, amit okoztak. Az évtizedek során, amikor a munkámból kifolyólag együtt dolgoztam sorozatgyilkosokkal, és tanulmányoztam őket, egyetlen olyan bűnüldöző rendőrrel, ügyvéddel vagy bíróval sem találkoztam vagy leveleztem, aki ne osztotta volna ezt a véleményt.

3.

Interjúkészítés sorozatgyilkosokkal

Nem hiszek az emberben, ahogyan istenben vagy az ördögben sem. Rühellem az egész átkozott emberi fajt, saját magamat is beleértve… A gyöngékre, az ártalmatlanokra és a gyanútlanokra vadászom. Ezt a leckét másoktól tanultam: akinél az erő, azé a jog.

Gary Ridgway, azaz a Green River-i gyilkos (1949–)

NE IS RAGOZZUK ezt tovább, mert a kéjgyilkosok valójában az emberiség mocsarának fenekén élő paraziták. Totálisan erkölcstelen, lelkiismeretlen és szívtelen emberek, akik éjjel-nappal terrorizálják a társadalmunk tagjait. Olyanok, mint egyfajta társadalmi betegség; a számuk és bűncselekményeik kegyetlensége egyre csak nő. Szóval akkor milyen érzés találkozni velük? Mármint a börtönben, persze.

„Chris, milyen érzés személyesen interjút készíteni egy sorozatgyilkossal, és milyen hatással van ez rád?” Ezt időről időre megkérdezik tőlem. És ezek természetesen logikus kérdések, amelyeket jellemzően ezek szoktak követni:

„Nem félsz, amikor interjút készítesz egy sorozatgyilkossal?”; „Nincsenek rémálmaid, miután hallottál a borzalmas bűncselekményeikről?”; „Nem esik nehezedre a normális emberekkel való személyes kapcsolatok fenntartása?” „Mindig is fehér volt a hajad?”; „Az írói hivatás ülőmunkával jár, úgyhogy gondoltál már arra, hogy kipróbáld az 5:2 diétát?”; „Van más barátod a Facebookon saját magadon kívül?” és „Van valami igazság abban a pletykában, hogy csak gyilkos mániákusoktól szoktál képeslapokat kapni karácsonykor?”

Aztán elhangzik a jó öreg közhely: „Annyira szeretnék interjút készíteni egy sorozatgyilkossal, de biztosan halálra rémülnék tőle.”

Nos, a válaszaim ezekre a kérdésekre és azokra, amelyeket esetleg szeretnél feltenni nekem, egyértelművé válnak, miközben olvasod ezt a könyvet. Úgyhogy hadd térjek rá egyből a lényegre! Ahhoz, hogy megőrizd az ép elmédet, fontos, hogy nézz utána alaposan a gyilkosok múltjának. Az így megszerzett tudásnak hasznát fogod venni.

Kezdd a szüleikkel; a születésük körülményeivel; az életük első, meghatározó éveivel; az iskoláikkal; a személyes és munkahelyi kapcsolataikkal; a munkaviszonyaik részleteivel; minden egyes bűncselekményükkel, legyenek azok súlyosabbak vagy jelentéktelenek; a börtönbüntetéseikkel a mai napig bezárólag! Minden apró részletet meg kell ismerned. Ehhez tedd még hozzá, hogy hogyan, hol és miért követték el a bűncselekményeket – derítsd fel az elkövetői módszereiket (modus operandi), ismerd meg az életmódjukat (modus vivendi), az áldozataik típusát, az elkövető és az áldozat(ok) közötti kapcsolatokat, valamint azt, hogy mitől kattan be vagy áll le ezeknek a pszichopata, lelkiismeretlen gyilkosoknak az agya –, mi van hatással rájuk, és mi az, ami hidegen hagyja őket! Minderre még azt megelőzően keríts sort, mielőtt egyáltalán elkezdenél kommunikálni velük!

Mindezek ugyanis adottságok, és mindezeket feltérképezni biztosan nem olyan bonyolult, mint az agysebészet.

Röviden összefoglalva: még mielőtt komolyan fontolgatni kezdenéd egy gyilkos felkeresését, többet kell megtudnod arról, aki hamarosan ott fog ülni előtted, mint amennyit ő tud saját magáról.

Olyasmi ez, mint amikor valaki átesik a moszkvai Seremetyjevói Nemzetközi Repülőtéren a bevándorlási hivatal ellenőrzésén, amit jómagam sokszor megtettem már. Elárulhatom erről, hogy amikor az orosz tisztviselők szemügyre veszik a fizimiskádat egy „soha még csak a recepcióján se fordultam meg egy illemtanfolyamnak” arckifejezéssel, majd szemügyre veszik az útleveledet, aztán a számítógép képernyőjére pillantanak, máris többet tudnak rólad, mint te magad.

Ilyen alapos elemzőnek és ennyire gyanakvónak kell lenned. Ne légy olyan naiv, mint a hatvanöt éves „Ms. Magányos Félkegyelmű” Doris Jones, aki tartalmas és szeretetteljes partnerkapcsolatot keres egy mélyen érző, gyilkos ragadozóval, aki épp életfogytiglani börtönbüntetését tölti, vagy egy halálraítélttel, aki hamarosan a „kaszással” fog randevúzni. Az ilyen halálosztó szörnyetegeket nem lehet megváltoztatni, és maguktól sem fognak megjavulni; minden egyes jelzésüket, ami megbánásra utalhat, fenntartásokkal kell kezelni, mivel ezek hátterében a bűnözők önérdeke és fondorlatossága munkál; a halálos ágyon tett gyónásukra nagy valószínűséggel csak a halál kaszájának árnyéka ösztönzi őket.

A világ bővelkedik az ilyen jó szándékú, de véleményem szerint súlyosan megtévedt emberekben – férfiakban és nőkben egyaránt –, akik az idejüket és a megtakarításaikat olyan mentálisan zavart személyekre pocsékolják, akiknek kriminológiai önéletrajzát több súlyos bűncselekmény teszi ki, mint ahány izzó kivilágítja Blackpool tengerparti sétányát karácsonykor.

Ezeket a szerelmes levelezőtársakat „Murder Groupie”[4]-knak nevezzük (magyarul: gyilkosgroupie-k, ők a gyilkosok feltétlen rajongói), és természetesen igaz az, hogy „a szépség a szemlélő szemében rejlik”, vagyis teljesen szubjektív dolog az, hogy kinek mi tetszik. De lépjünk túl ezen, kedves fiúk és lányok, és hagyjátok békén Christophert ezzel, kérlek! Hagyjuk ezt ennyiben, mert csak egy végsőkig kétségbeesett és szélsőségesen ostoba ember fecsérel órákat az idejéből arra, hogy az interneten egy olyan kéjgyilkos pszichopata személyében találjon magának lelki társat, aki annyi ember életét oltotta már ki, hogy a vérükkel kétszer is befesthetnénk a Golden Gate hidat – jó, jó, lehet, hogy csak egyszer –, vagy egy többrendbeli gyilkost válasszon, aki úgy tűnik, egyszer csak megtalálta Jézus Krisztust, miután már az összes fellebbezését visszautasították.

Ezek a gyilkosgroupie-k nagyon a bögyömben vannak, és sokukkal találkoztam is már utazásaim közben a „Gyilkosságok útján”. Őszintén bevallom, már-már ugyanannyira megkérdőjelezem az ő épelméjűségüket, mint az általuk imádott gyilkosokéit. Sohase gondold, hogy képes vagy megváltoztatni őket, és eléred náluk, hogy meglássák a fényt, és aztán a helyes útra terelheted őket! És fogadd mindig fenntartásokkal az ártatlanságukkal vagy megtérésükkel kapcsolatos állításaikat!

Ennyi elég is erről! Azt még engedjétek meg nekem, hogy figyelmeztessem azokat a vajszívű hölgyeket, akik esetleg szimpatizálnak olyan alakokkal, mint Henry Alexander Davis – (Florida DC #358319), születési ideje: 1965. április 25. –, aki egy hidegvérű gyilkos, és rablás közben ölt.

Ez a fickó egy online társkereső weboldalon hirdette magát, miszerint „potenciális barátokat” keres, és szerényen Florida legfinomabb csokoládéjának titulálta magát (amin a „színes bőrű” értendő).

Szia, Henry a nevem [írja], és most 53 éves vagyok. Majdnem három évtizede ülök börtönben, pedig ártatlan vagyok. Arra vágyom, hogy barátságokat kössek, amik áthatolnak ezen a politikai ködösítésen, ami körülvesz engem, részben azért, mert el akarom oszlatni azt a legendát magamról, hogy fikarcnyi emberség sincs bennem, részben pedig azért, mert a rokonaim és a barátaim többsége vagy meghalt, vagy eltűnt.

Henry ilyen körülményesen fogalmaz, és mondhatni, vesztésre áll a szavakkal folytatott csatában, majd így folytatja: „…érdeklődési köröm a jog, a filozófia és a spiritualitás. Szeretnék olyan embereket megismerni, akik tárgyilagosan gondolkodnak, és akikkel kölcsönös inspiráló kapcsolatot tudok kialakítani érdekes intellektuális intimitáson keresztül.”

Hosszas szócséplést követően végül ezzel a szerény személyleírással fejezi be a bemutatkozást:

„Mindenféle nő megkeresését szívesen fogadom. Kilencvenöt kilót nyomok. Sziklaszilárd »mosoly«, egészséges, együttérző, őszinte, szeretetteljes, becsületes és jóképű fickó vagyok. A gyors válasz érdekében kérlek, küldj nekem 150 dollárt, mert nagyon szeretnék új dolgokat tanulni.”

A nyakamat tenném rá, hogy így van!

Ha Mr. Davis az Egyesült Királyságban élne, akkor ezzel megsértené a Trades Description Act nevű törvényt, de a leírtaknak a legjobb esetben is olyan kevés közük van a valósághoz, mint manapság a brit vonatmenetrendeknek, elvégre Florida legfinomabb csokoládéjaként végső soron egy igen szigorúan őrzött börtönből reklámozza az erényeit. Két életfogytiglani büntetésre ítélték, az egyiket fegyveres rablásért, a másikat betörésért kapta. A rá kiszabott két további, egyenként öt évre szóló szabadságvesztés szinte már említésre sem méltó.

Az, hogy eddig nem sikerült több potenciális barátnőt szereznie, valószínűleg annak köszönhető, hogy a jelentkezők elolvasták a csokoládé csomagolásán feltüntetett apró betűs szöveget is. Másrészt az is lehetséges, hogy egész egyszerűen nem fogják fel, miről hadovál.

Ott van aztán az életfogytiglanra ítélt, „feltörekvő” sorozatgyilkos, John David Guise Cannan is, aki állítása szerint a templomos lovagok leszármazottja. Miközben ezen a kéziraton dolgoztam, (a rendőrség révén) kiszivárgott egy nőhöz írott levele a médiában, pontosabban a Birmingham Mailben. Ebben John megígérte, hogy vásárolni fog egy spanyolországi villát a rajongójának, jóllehet sohasem volt pénze, és soha nem is lesz. Annak ellenére, hogy itt egy hihetetlenül agresszív erőszaktevővel, rablóval, párját ritkító csalóval és minden bizonnyal három nő – Sandra Court ingatlanügynök, Suzy Lamplugh és a bristoli Shirley Banks – gyilkosáról van szó, ennek a szerelmes nőnek (akinek a nevét személyes adatvédelmi okokból elhallgatom) véleményem szerint még inkább indokolt lenne elmeorvoshoz fordulnia, mint Cannannek.

De kérve kérem, ne higgyetek nekem mindenben! Több ezer nő és férfi keres objektíven gondolkodó, mély érzésű partnert, kölcsönösen inspiráló kapcsolatokat „intellektuális intimitás” révén, mániákus gyilkosokkal kommunikálva az interneten keresztül. Nos, ez így is van, mert a Murder.Com (Gyilkosság.com) című könyvem, amelyet az FBI, a CIA és az orosz állami rendőrség készséges együttműködésével írtam, ha nem is mélyen elgondolkodtató, de gyakran szórakoztató – már ha elvonatkoztatunk attól, hogy az ilyen történetek gyakran fatálisan végződnek azok számára, akik olyan balekok voltak, hogy beleszerettek egy rács mögött ülő szociopata férfiba, akit ezt követően szabadon engedtek, márpedig számos ilyen esetet ismertetek benne.

Én magam abban látom a problémát, hogy éppen azok nem olvassák el ezt a könyvet, akiknek el kellene. Ugyanakkor úgy tűnik, hogy azok sem értik, akik elolvassák, mert nem telik el nap anélkül, hogy ne keresné még több és több ember a szerelmet az interneten, mindössze azzal az eredménnyel, hogy aztán mindenétől megfosztják, amije csak volt és van, vagy amije valaha is lesz, hogy a kék szemű színész, Clint Eastwood szavait idézzem, aki Bill Munny szerepét játszotta az 1992-es Nincs bocsánat című filmben: „Pokoli dolog embert ölni. Elveszel tőle mindent, amije csak van, és mindent, amije valaha is lesz.”

És valóban, sok nő, aki a szerelem reményében keresgél az interneten, sorozatgyilkosoknak esik áldozatul, ahogyan John Edward „JR” Robinson kiszemeltjei is. A férfi röviden összefoglalva átejtett, becsapott, „felfogadott” vagy elrabolt nőket, akiket megcsalt, bántalmazott és rabszolgaként használt, mielőtt megszabadult tőlük. A férfi 1993-ban fedezte fel magának az internetet, és Slavemaster álnéven különböző közösségi oldalakon kereste áldozatait. Őt az internet első sorozatgyilkosának is nevezik, és jelenleg a kansasi El Dorado büntetés-végrehajtási intézetben várja a rá kiszabott halálbüntetést.

Miután ezt is kiírtam magamból, és megkönnyebbültem, állíthatom, hogy számos halálra ítéltnél tett látogatásom során mindig ugyanazt a szagot éreztem terjengeni körülöttük – ez pedig minden, csak nem a nyári virágok bódító illata. Amitől valósággal visszahőköl az ember, az az, hogy az úgynevezett Green Mile, vagyis a halálsor minden egyes tégláját átitatja a fertőtlenítőszer, a fehérítő, a sütőzsír, az állott vizelet, az ürülék és az emberi verejték bűzének keveréke. És akkor még csak a szagról beszéltem. A zaj időnként olyan fülsiketítő lehet itt, mint az állatkert majomketreceiben etetés idején.

Mivel nincs jobb dolguk, az őrizetesek (manapság politikailag úgy korrekt, ha nem elítélteknek nevezzük őket) morognak, értelmetlenségeket hadarnak, karattyolnak, kiabálnak és üvöltöznek. Ha történetesen nem kedvelnek téged, vagy bárki mást, aki arra jár, akkor megdobálnak a székletükkel, vagy levizelnek a rácsokon keresztül. Ha a cellájuknak tömör acélajtajuk van, akkor a padlóra hugyoznak, és a falakra kenik az ürüléküket.

Úgy tudom, ez a szokás egyes majmokra is jellemző.

Ha a halálsoron várakozó elítélteket vagy magas biztonsági fokozatú, szigorúan őrzött foglyokat látogatsz meg az Egyesült Államokban, akkor biztonsági okokból az egész börtönépületet lezárják. A folyosók takarításával megbízott foglyok csöndesebben tevékenykednek, az egyetlen zaj, amit csapnak, az a szürke szappanos víz csobbanása és loccsanása, miközben felmosnak, és eközben egyetlen szót sem váltanak egymással a foglyok vagy a börtönőrök, akik rövid és lényegre törő utasításokat osztogatnak: „Állj, és ne mozdulj! Nyomd az orrodat a falhoz!” Itt, a nagy házakban vagy ketrecekben tilos a szemmel való méricskélés.

Nálunk, az Egyesült Királyságban nincsen halálsor. Az utolsó kivégzések a szigetországban akasztással történtek még 1964-ben, a halálbüntetés eltörlése előtt (amire 1965-ben került sor Nagy-Britanniában, majd 1973-ban Észak-Írországban is).

Azt kérdezed, hogy alkalmazható-e a javítóintézet kifejezés az Egyesült Királyság börtöneire. A francokat! Javítóintézet? Na ne nevettessenek! Ezek a bűnözők jönnek-mennek, ki-be járkálnak. Az én szárnyamban van egy kis patkány, aki agyonverte a gyerekeit, majd megrendezett egy karambolt, hogy azt mondhassa: baleset történt. Ezt az egészet azért csinálta, mert a felesége elhagyta, és erre ő meg akarta akadályozni, hogy az asszony láthassa a gyerekeit… Engem meg arra köteleznek, hogy „uram”-nak szólítsam ezt az alakot.

Nincs kedved biliárdozni egyet?

Egy magáncég alkalmazásában álló börtönőr a szerző vele készített interjújában, 2018. augusztus 20., hétfő

Miután számos börtönőrrel készítettem már interjút az Egyesült Királyságban – azaz olyanokkal, akik egyébként a magánszektorban dolgoznak, és akiknek fő céljuk a részvényesek elégedettségének biztosítása, miközben nagy ívben tesznek a büntetés-végrehajtási reform szempontjaira –, azt tapasztaltam, hogy ezek az emberek teljesen tanácstalanok és tehetetlenek.

Gondolj bele, hogy – és ez egy olyan tény, amelyet a Belügyminisztérium sohasem fog kommentálni – a magánkézben lévő börtönök jutalmat kapnak azért, ha a foglyokat kiengedik a cellájukból rekreáció céljából vagy egyszerűen csak azért, hogy társasági életet élhessenek egymással! Gondolj erről, amit csak akarsz, de ez a fajta engedékenység jellemző a legkegyetlenebb sorozatgyilkosok bánásmódjára is – egész egyszerűen azért, mert attól tartanak, hogy megsérthetik az őrizetesek emberi jogait. És álljon itt még egy érdekes adalék a büntetés-végrehajtásról! Manapság az Egyesült Királyságban a Belügyminisztérium szigorú protokollja szerint a fogvatartottakat udvariasan „uram”-nak vagy „úr”-nak, illetve „asszonyom”-nak vagy „hölgyem”-nek kell szólítani, miközben az amerikai börtönökben ilyen hangnemben beszélnek velük: „Hé, te barom, vonszold ide a seggedet!” Itt nincsen helye semmiféle baloldali hivatkozásnak az emberi jogokra.

Amikor egy két lábon járó halálraítéltet hoznak elém interjúra az Egyesült Államokban, ami gyakran átfordul egyfajta kifinomult kihallgatásba – időnként, a tudtukon kívül, éles kihallgatásba is –, akkor az illető bilincsben van, a dereka körül egy lánccal, a bokáján pedig béklyóval, ami miatt csak esetlenül tud járni. Kivételt képeznek azok az esetek, amikor úgy érzem, hogy előnyösebb és biztonságos is az, ha kérem a bilincsek eltávolítását. Szigorúan ellenőrzött őrök kísérik ilyenkor a rabokat, olyan csupa izom férfiak, akiknek makulátlan öltözéke imponál neked, a kiváltságos látogatónak. Egy őr hátul összefogja a rab mindkét karját, egy másik őr mögötte lépdel, a rangidős tiszt pedig előttük haladva mutatja az utat, miközben a biztonsági ajtók halk sziszegéssel sorra kinyílnak, majd csengetés kíséretében becsukódnak mögöttük.

Ezek az emberek a szörnyeteg gyomrából érkeznek, a nekem adott interjújuk valószínűleg az utolsó kapcsolatuk a külvilággal, utána visszakerülnek a halálsorra, az emberraktárak mélyére, ahol a földkerekség legveszélyesebb férfijai és női tengetik életüket, és ahol mindig ugyanolyan szag terjeng.

Úgyhogy mondanom se kell, hogy a börtön a létező legbiztonságosabb hely, ha szemtől szemben akarsz találkozni egy sorozatgyilkossal. Ha véletlenül összefutsz eggyel „odakint”, akkor nagy eséllyel bajban vagy, pont mintha evező nélkül próbálnál haladni egy csónakkal egy kisebb folyón.

Bár sok rendkívül veszélyes gyilkossal készítettem már interjút (összesen körülbelül harminccal), az esetek többségében inkább azt preferáltam, hogy ne legyenek megbilincselve. Így nekik kényelmesebb, bár nekem kissé kényelmetlenebb. Előfordul ugyanis, hogy elveszítik közben a fejüket; ilyenkor láthatod rajtuk, ahogy kezd felgyülemleni bennük az indulat, az arcizmaik megfeszülnek, és izzadságcseppek kezdenek csordogálni a homlokukon, a nedvességtől foltok keletkeznek az ingük gallérja körül. De sohasem támadnak rád, mert valójában gyávák ehhez. Csak szájhősködnek, és teszik az eszüket a rabruhában – legyenek akár csecsemő- vagy gyerekgyilkosok, védtelen nők halálosztói; ezek a szörnyetegek valójában a földkerekség söpredékéhez tartoznak. Szóval ne számíts arra, hogy valaha is találkozol élőben egy hús-vér Hannibal Lecter-típussal! Ők ugyanis nem léteznek.