Lauren Roberts

POWERFUL

ADENA TÖRTÉNETE

Fordította: Nánási Yvette

A mű eredeti címe: Powerful

Szöveg © Lauren Roberts, 2024

Térkép © Jojo Elliott, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Nánási Yvette, 2026

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

POWERLESS is a trademark of Lauren’s Library LLC.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced

or transmitted in any form or by any means,

electronic or mechanical, including

photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

ISBN 978-963-614-892-8 (papír)

ISBN 978-963-614-959-8 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Szerkesztő: Gazdag-Lukács Edit

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Térképterv: Jojo Elliott

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Ajánlom a szelídebb álmokat álmodó, de nem kevésbé erős lányoknak!

PROLÓGUS

Adena

ÖT ÉVVEL KORÁBBAN

Még életemben nem láttam akkora embert, mint amelyik itt lohol a nyomomban.

De persze meglehet, hogy egy kicsit túlzok. Mama mindig azt mondogatta, valóságos csapás, hogy ennyire élénk fantáziával áldott meg a sors.

Nem szívesen nevezném üldözőmet a valaha látott legnagyobb embernek, amennyiben nem méltó erre a címre. Így hát megkockáztatok egy pillantást a vállam felett, miközben továbbra is a kordékat kerülgetve igyekszem nem hasra esni túlméretezett csizmámban az egyenetlen macskaköveken. Mama azt mondta, hogy majd belenövök. Hát, arra várhatok.

Nos, ez a férfi valóban kész óriás. A fehér maszkja fedetlenül hagyja arca alsó felét, láthatóvá téve, mennyire kivörösödött és eltorzult a feje a folyamatos zihálás miatt.

Amikor visszafordulok az előttem elterülő utca felé, az arcomba csapódik egy kusza hajtincs. Hirtelen egy errefelé ritka vendégnek számító fuvallat söpör végig a Dézsma közön, valami sokkal fontosabb hely felé igyekezve, és a számba sodorja göndör fürtjeimet. Az arcomhoz nyúlok, hogy megzabolázzam a rakoncátlan hajamat, és erről rögtön eszembe jut, miért is menekülök valójában a rendfenntartó elől.

Méz csurog az ujjaim között, lassan csepegve a kezemben szorongatott buktából. Akár meg is úszhattam volna életem első tolvajlási kísérletét, ha nem estem volna keresztül épp azon a standon, ahonnan lopni akartam.

Sajnálatos módon ezután csak egyre rosszabbul alakultak a dolgok.

Őszintén bocsánatot kértem a lopási kísérletemért, aztán villámgyorsan sarkon fordultam, és rohanni kezdtem. Ez előbb az árus, majd a rendfenntartó figyelmét is felkeltette, és most a piac összes látogatója tanúja annak a jelenetnek, amit én okozok.

Nem mintha a rendfenntartót – vagy a királyt, aki szolgál – nagyon izgatná a túlsütött tészta, amit ilyen szerencsétlenül próbáltam elcsenni. Nem, ő csak példát akar statuálni az üldözésemmel. Nagy látványosság leszek majd, ha kikötnek a Dézsma közepén álló véres cölöphöz. A rendfenntartók úgy szeretik az ostorukat, mint én a mézes buktát. És valami különös oknál fogva ebben a történetben az éhező lány lesz a hunyó.

Férfiak, nők és bóklászó gyerekek ugranak félre az utamból, bár a legtöbbjüket nem különösebben rázza meg a rohanásom. Mások portékáját megdézsmálni a Dézsma közben aligha számít kirívó esetnek. Az árusok szitkozódnak, ahogy a kordéik között cikázok, hiába mentegetőzöm mindenkinél, aki hajlandó meghallgatni.

Azt hiszem, messze ez a legfélelmetesebb dolog, amit valaha tettem. Jó, persze, az is elég nagy kihívás volt, amikor megpróbáltam megvarrni egy rakott szoknyát. De a hegyes tűk fenyegetése mindenképp eltörpül amellett, amire ettől a rendfenntartótól számíthatok.

A kezemben szorongatott ragacsos mézes buktára nézek, ami pont olyan, amilyennek a neve sugallja.

„Mi a csuda ütött belém?”

Odakiáltok egy bocsánatkérést a nőnek, aki sietve elugrik előlem, bár mentegetőzésemet valószínűleg elnyelik az utánam kiáltott hangos szitkai.

„Az éhség. Az ütött belém.”

De ettől függetlenül nem vagyok oda azért, ha szidalmaznak. Sőt, biztosra veszem, hogy más körülmények között a velem ordibáló emberek nagyon is rendesnek tartanának, ha ismernének.

Lobogó hajjal újabb pillantást vetek a vállam felett óriási üldözőm felé. Az arca még mindig vörös, de nem adja fel a hajszát.

„Hát, nem egy Villám lohol a nyomodban, annyi szent.”

Visszakapom a fejemet az utca felé, és valami ezüstös villanásra leszek figyelmes.

A lány előttem áll, és nagy érdeklődéssel figyeli a felé száguldó jelenetet. Ezüstszínű haja a hátára omlik. Ha sikerül valahogy ép bőrrel megúsznom ezt a kalandot, mindenáron szereznem kell egy ilyen derengő árnyalatú anyagot!

Addig csodálom a haját, mígnem hirtelen ott áll közvetlenül az orrom előtt. Meg sem moccan, nekem viszont eszem ágában sincs lelassítani. Így hát gondolkodás nélkül egyenesen nekirohanok.

Vagyis pontosabban szólva, átrohanok rajta.

Abban a pillanatban, hogy egymásnak csapódunk, anyagtalanná válok, és semmit sem érzek abból, amikor a testén keresztül átjutok a háta mögötti utcaszakaszra. Vissza sem merek nézni addig, míg meg nem hallom mögöttem a nehéz puffanást a macskakövön. Ahogy hátrafordulok, egy röpke pillanat erejéig látom, amint a rendfenntartó arca a köveken csattan, és a lány máris ott szökell mögöttem.

– Ne állj meg! – kiabálja, de az ajkáról egy másodpercre sem olvad le a mosoly.

Válaszképp mindössze kifulladva felnevetek, és minden erőmmel az egyre fáradtabb lábamra koncentrálok.

Csak rohanunk és rohanunk, mígnem végül berángat egy szűk sikátorba, ahol a földön kuporgó hajléktalanokat kerülgetve futunk tovább.

– Erre! – parancsol rám, és a karomnál fogva maga után ránt.

Csak akkor állunk meg, miután jó pár félhomályos sikátoron végigszáguldottunk, hátunkat a mocskos téglafalnak vetve, és mohón nyeljük a poros levegőt.

A lány rám néz, én meg rá. Mintha valami ki nem mondott egyetértés telepedne közénk. Mintha a magány végre megtalálta volna a társát. Felvonja a szemöldökét a kezemben szorongatott mézes bukta láttán.

– Az első alkalom, hogy lopni próbálsz?

– Ennyire nyilvánvaló? – mosolyodom el kicsit szégyenlősen.

– Azt gondolná az ember, hogy egy Áthatoló ügyesebben menekül – vonja meg a vállát.

– Ja – sóhajtok nagyot –, én is azt hittem. Aztán látod, mire mentem vele. – Egy ideig hallgatunk, majd újra megszólalok: – Ó, és nem igazán tudom, mit csináltál ott az előbb, de köszönöm, hogy segítettél.

Rám villant egy mosolyt.

– Nem csináltam semmi különöset. Csak kitettem a lábamat. Igazából egyedül a rendfenntartó hibája, hogy egyenesen átzuhant rajta.

Nevetünk. Jó ez a pillanatnyi bajtársiasság. Jólesik a mellkasomat átjáró melegség, amikor olyan hosszú idő után újra nevetgélek. Először a mama óta.

Feltartom a kezemben lévő mézes buktát.

– Elfelezzük?

Megint elneveti magát, amikor az orra alá dugom a süteményt.

– Így, hogy teleizzadtad?

– Jaj, hát az semmiség! – mondom, de a hangomat már eltompítja a számban lévő falat. – Ennél sokkal jobban megizzasztott, amikor megpróbáltam varrni egy fűzőt.

Ettől a kijelentéstől teljesen elhűl.

– De hát minek neked fűző?

– Sajnálatos módon – sóhajtok fel vágyakozva –, nekem nincs rá szükségem. De a gazdagoknak igen.

Pislogva néz rám. A kék szemén látszik, hogy valami foglalkoztatja.

– Te ruhákat árulsz?

Tekintetem végigsiklik az egyik vállát fedetlenül hagyó, mocskos ingen, aztán le, egészen a bakancsánál redőkbe gyűrődött nadrágjáig.

– Igen, és úgy látom, neked is elkélne belőlük. – Végigsimítok a karján, a durva anyag dörzsöli a tenyeremet. – Hát, ez így nincs rendjén.

– Pillanatnyilag az étellopás elsőbbséget élvez – mormogja maga elé.

Izgatott bugyborékolást érzek a torkomban, ami végül halk kiáltás formájában tör a felszínre.

– Te lopsz? Úgy értem, jól?

– Hogy jól lopok-e? – ismétli meg értetlenül.

– Hát az, amit én műveltem az előbb, az rossz volt. – Egyetértése jeléül kurtán biccent. – Szóval te is azt csinálod, amit én, csak jól?

– Hát, annál kábé minden jobb – mosolyodik el. – De igen, én jól lopok.

– Tökéletes – vágom rá vidáman, és felé nyújtom a lopott holmitól mentes kezemet. – Adena vagyok.

Megfogja a kezemet, és szemmel láthatóan csak azért rázza meg, hogy a kedvemben járjon.

– Én meg Paedyn.

– Nos, Paedyn – tépem le a mézes bukta felét, és átnyújtom neki az összelapított darabot –, szerintem remek csapat lennénk.

Bekap egy falat süteményt.

– Mert te varrsz, én meg lopok? És aztán megosztozunk a pénzen meg az ételen?

– Pontosan! – Egy pillanatig habozok. – Már persze, ha nem valami jobb helyre készülsz, mint a nyomornegyed…

– Már nem – vágja rá egy kissé talán túl gyorsan is. – Szóval… társak leszünk?

– Társak leszünk – mosolygok rá, aztán végigmérem. – És az első üzleti célkitűzésem az, hogy ennél valami kevésbé elborzasztó göncöt szerezzünk neked.

Halkan felnevet.

– Ja, mert az a legfontosabb.

Harapok egyet a buktából, és elégedetten felnyögök, amikor az édes méz szétolvad a nyelvemen.

– A te első megbízatásod pedig az, hogy szerezz nekem még ebből.

1. FEJEZET

Makoto

A neve ott áll a halálra ítéltek listáján.

Az éles napfényben hunyorogva egyenként böngészem végig az összes nevet a transzparensen. Az övé is ott szerepel a nyolc között, bár nagy valószínűséggel elsikkad a lista élén díszelgő hercegi név alatt. Ugyan a jövendő Végrehajtónk nevét is felvették a listára, őt jó eséllyel elkerüli majd a halál, ami a többi versenyzőre vár. Mert ezeket a Próbákat pont az ilyen Eliteknek találták ki, mint a herceg. Nem az olyanoknak, mint ő.

Újra végigfutok a listán, de nem találok rajta más ismerős nevet. Soha nem követtem nyomon, mely Eliteknek sikerül elég befolyásra szert tennie ahhoz, hogy bejuthassanak a Próbatételekre.

Valaki nekem csapódik a vállával, aztán jó pár újabb testrész követi. A Dézsma köz hemzseg az izzadságtól ragacsos testektől és a visszhangzó üdvrivalgástól, ami csak növeli érveim hosszú listáját, hogy miért szeretnék minél távolabb kerülni az ilyai nyomornegyedtől. Nem kis erőfeszítésembe kerül, hogy végigverekedjem magam a zsúfolt utcán, amelynek minden négyzetcentimétere tudatlan emberektől hemzseg. Minden jelenlévő a Dézsma képviseletében induló versenyzőt élteti.

Átnyomakszom a tömegen, tudomást sem véve az ünneplésükről. Mert igazából nem tettek más, mint hogy pár Közönségest és Védelmező Elitet küldtek a biztos halálba.

És ő is köztük van.

Pedig nekem kellene ott lennem. Nekem kellene kegyetlen halált halnom. Magányos halált. Én vagyok az, akinek oda kellene vesznie.

Még mindig cseng a fülem a hatodik Purgáló Próbatételeket dicsőítő kántálástól, aminek minden egyes szava arra emlékeztet, amit tettem. Azaz a semmire.

Egész életemet az ő árnyékában töltöttem, magától az élettől is elrejtőzve. Most meg őt választották ki, egész egyszerűen azért, mert ő nem úgy viselkedett, mint én. Az emberek ismerték, és imádták azokért az utcai mutatványokért, amikre Fátyolként képes volt. Most mégis halálra ítélik, becsületnek álcázva.

Mert ő egy Védelmező. Ezért hát halnia kell.

Nekem pedig meg kell találnom őt!

A kezem szénporos, a bőrruhám meg úgy tapad izzadt testemre, mintha még mindig a perzselő tűz mellett kalapálnám az acélt. Egész éjszaka dolgoztam, sőt, még akkor is, amikor végül a nagy felfordulás zaja kicsalogatott a műhelyből.

Múlt éjjel el kellett volna mennem hozzá. Ott kellett volna lennem vele, amikor megtudta.

Most meg igyekszem átverekedni magam az emberáradaton, hogy megtaláljam, mielőtt még túl késő. Tekintetemmel a zsúfolt utcát pásztázom, és a végén megpillantok egy dübörögve zötykölődő kocsit, ami most csikorogva megáll. A lovak szinte ugyanolyan türelmetlenek, mint a kocsisok, mindannyian alig várják, hogy elmenekülhessenek a nyomornegyedből.

„Hát, az ördögbe is, én aztán tudom, milyen érzés ez.”

Valaki előretaszít, amikor az összesűrűsödött embertömeg megindul a kocsi felé, és úgy veszi körbe, mintha ingyenjegyet osztogatnának rá, hogy maguk mögött hagyják ezt a mocsoktengert. Vonakodva hagyom, hogy tovasodorjanak, és még sikerül megpillantanom, amikor beszáll a hintóba.

Egy rendfenntartó segíti fel a lépcsőn, amit Hera a rá jellemző módon félénken megköszön, mintha a katona nem egyenesen a végzete felé kísérné. A fényes, fekete haja az utolsó, amit belőle látok, mielőtt végleg elnyeli a hintó gyomra.

A világ mintha elcsendesedne, és reszketeg lélegzetvételem ritmusára lassulna a forgása.

Nem volt alkalmam elbúcsúzni tőle.

A hüvelykujjam rátalál az ajkamat ferdén kettészelő sebhelyre, és úgy követi végig, mint azon a napon, amelyiken a létezésem valódi titokká vált. Ismerős dermedtség szivárog az ereimbe, és minden porcikámat keserűséggel tölti el.

Már épp sarkon fordulnék, mert képtelen vagyok tovább nézni, ahogy díszmenetben menetel a végzete felé. Ám ekkor valami ezüstös villanáson akad meg a szemem. A több tucat ember feje felett leselkedve megpillantom a hintó felé tartó, árulkodó üstököt.

„Szóval hát ő lenne a híres Ezüst Megmentő.”

Még az én fülembe is eljutott a híre, hogyan mentette meg Kai herceget, ami már önmagában is bizonyítja, mekkora jelentőségre tett szert ez a lány a nyomornegyed lakói között. Talán csak én vagyok örök kételkedő, vagy lehet, hogy egyedül én gondolkodom logikusan errefelé, de valahogy nem találtam meggyőzőnek a Semlegesítővel folytatott küzdelmét. Amit a jövendő Végrehajtó nem tudott megnyerni.

Márpedig én pontosan tudom, milyen Kai cipőjében járni.

Nézem, ahogy bemászik a hintóba, amikor hirtelen egy ugrándozó alak vonja magára a figyelmemet. Sötét, göndör fürtjei fel-le pattognak, miközben megpróbál a tömeg felett átkukucskálni. Kezét a magasba lendítve kalimpál az Ezüst Megmentő felé. Kiált is valamit, ami elég szívből jövőnek hallatszik, olyan, mint egy hiábavaló búcsú, amit a másik soha nem fog meghallani.

Áthajolok két rettenetesen hamisan éneklő fiatal nő felett, hogy jobban lássak. Hunyorogva próbálom kivenni a lány arcvonásait, de veszettül ugrándozik. Halványan ismerősnek tűnik, mintha nem először lenne szerencsém látni ezt a legyőzhetetlen életerőt.

A szememet forgatom, amikor belém hasít a felismerés.

Ó, nagyon is jól tudom, ki ez. Sőt, valójában ő is szerepel az okok végeláthatatlan listáján, amiért nem vagyok hajlandó kimozdulni a műhelyből.

Épp egy kereskedőnél szereztem be a szükséges alapanyagokat, aki ugyanolyan mohón igyekezett rátenni kezét a pénzemre, ahogy én készültem visszatérni istenített fészerembe. Egy bála bőrrel a hónom alatt, fáradt léptekkel indultam haza, amikor a fülemet megütötte a legabszurdabb, legvirgoncabb portékakínáló monológ, amit valaha hallottam.

És ekkor láttam meg a lányt. Göndör haja a feje minden élénk mozdulatára vad táncot járt. Körülötte ruhák tömkelege állt halomban, ő pedig legalább egy tucat felesleges jelzővel írta le azt, amit általában az emberek csak kék ingnek neveznek.

Lehet, hogy mondtam neki ezt-azt, bár a beszélgetésünk részletei aligha voltak annyira érdekesek, hogy érdemes lenne időt pazarolnom akárcsak a felidézésükre.

Ennek már jó néhány hete, de kétség sem fér hozzá, hogy ez az utcán veszettül integető lány ugyanaz a varrónő, aki a sikátor sarkán kínálgatta a portékáját.

Annyit már tudok róla, hogy Áthatoló. Na meg azt is, hogy elképesztő tehetsége van ahhoz, hogy egy percre se álljon be a szája.

Figyelem, ahogy csókokat dobál az Ezüst Megmentő felé, de annyit, hogy már-már arra számítok, menten elájul. De persze esze ágában sincs elalélni, így hát nem marad más választásom, mint végignézni az Ezüst Megmentő iránti rajongásának bájos megnyilvánulását.

Minden egyes hadonászó integetéséhez és a nagyvilágba kiáltott érzései valódiságához kétség sem férhet. Ez a varrónő személyesen ismeri az Ezüst Megmentőt, és ahogy elnézem, nem is csak futólag. Nagy valószínűséggel bármire hajlandó lenne érte.

Az agyam vadul zakatol és kombinál. Egy rettenetesen meggondolatlan terv kezd körvonalazódni a fejemben, ami minden bizonnyal jobban tenné, ha soha nem bújna elő az elmém sötét zugaiból, és amit nyilván semmilyen körülmények között nem lenne tanácsos megvalósítani.

„De akár még működhet is.”

Az ember általában pontosan erre gondol közvetlenül azelőtt, hogy elszabadulna a pokol.

Már ha létezik egyáltalán még ennél is pokolibb világ.

2. FEJEZET

Adena

A szövetdarabok az egyetlen társaságom.

Ami kimondva sokkal nyomasztóbban hangzik, mint amilyen valójában. Ez csupán egy nagyon átmeneti magány. Amint Pae visszatér a Próbákról – mert még gondolni sem vagyok hajlandó másféle végkimenetelre –, újra ott alszik majd a balomon, csendesen.

A gondolatra máris arrébb húzódom, hogy bőven legyen helye, ahol nyugodtan pihenhet. Makacsul a saját térfelemen maradok, és inkább egy nagy kupac anyagot halmoztam fel az ő oldalán. Úgy is mondhatnám, hogy emlékművet állítottam neki. De nem olyan nyomasztót, mint a halottaknak szokás. Sokkal inkább amolyan „hiányzol, de ne izgulj, megőrzöm a helyedet”-félét.

Az Erőd elég huzatos ma este, nagy valószínűséggel azért, mert mindenféle szedett-vedett holmiból építettük tizenhárom éves koromban. Hirtelen elfog a vágy, hogy kicsinosítsam kis otthonunkat, és ettől annyira izgatott leszek, hogy nem tudok elaludni. Pae megérdemli, hogy egy sokkal fényűzőbb Erődbe térjen haza. Bár gondolom, ha megnyeri a Próbákat, akkor akár a fél nyomornegyedet is megveheti magának.

Milyen fantasztikus lenne már, ha sikerülne neki! Ha megnyerné a versenyt, amit csak azért hívtak életre, hogy az Elitek kérkedhessenek az erejükkel, miközben neki nincs semmilyen képessége. De ha van Átlagos, aki meg tudja ezt csinálni, akkor az ő. Át fogja verni őket a „Látnok-képességével”. Ha nem árulta volna el az igazat, akkor bizony én is bedőltem volna a megfigyelésen alapuló műsorának.

Bevackolom magam a takarónk alá, miközben zsong a fejem a különféle lehetőségektől. Aztán elhatározom, hogy meglepetésből újradekorálom az Erődöt, és bólintok magamnak. Ez lesz az én ajándékom neki.

Észre sem vettem, hogy elaludtam, amíg egy napsugár csiklandozni nem kezdte a homlokomat.

Az oldalamra fordulok, és az arcom egy halom rongyon landol. Eleinte elég kényelmes így, de aztán a szöszöktől tüsszögni kezdek. Miután az orrom abbahagyta a tiltakozást, felülök, és félresimítom a homlokomra tapadt frufrumat. A szemem csak lassan nyílik az álomtól, ám gyorsan felfogja, hogy a mellettem lévő hely bizony üres.

Tétován ücsörgök az Erőd mögött, nem tudom, mihez kezdjek magammal. Az elmúlt öt évben Paedyn kizárólag a kitartásomnak köszönhetően volt képes felkelni reggelente. És talán egy részem élvezte is ezt a hagyományt, hogy én vagyok az első, akit megpillant. Bár meg kell hagyni, nem gyengéknek való kihívás ez. Még álmában is szörnyen makacs tud lenni.

Végül olyan elszántsággal, amit igazából pillanatnyilag nem nagyon tudok összeszedni magamban, talpra kecmergek. Lecserélem túlméretezett ingemet egy másikra, és ujjammal próbálom megzabolázni az egész éjszakai forgolódás eredményeként összegubancolódott fürtjeimet. De kicsivel később már fel is hagyok vele. Ahogy minden egyes nap. Úgy döntök, mostantól ez is a reggeli rutinom részét képezi.

Miután kócos kontyba csavarom hajamat a tarkómon, felnyalábolok egy halom ruhát, és átszublimálok az Erőd által képzett akadályon.

A roskadozó boltok teteje napfényben fürdik, amikor kiérek a Dézsma közbe; a sugarak végigkúsznak a falakon, és fényfoltokkal pettyezik a járdát. Elmosolyodom, aztán magamban üdvözlöm a fénylő csillagot. Mindig is közel álltunk egymáshoz, összeköt minket valami, amit nem tudok megmagyarázni.

Elhaladok jó pár kereskedő mellett, akik a kordéikat készítik elő a napra, és rámosolygok azokra, akik viszonozzák ezt a gesztust.

Rutin. Egy újabb.

Már majdnem elérek a sarokig, amikor az orromat megcsapja a frissen sült sütemény illata. Az élmény hatására a gyomrom hangosan méltatlankodik, és panaszosan morgolódni kezd az étel hiánya miatt. A lábam pedig úgy tűnik, hallgat rá, és elindul velem az illat forrása felé, miközben szorosabban ölelem magamhoz a hatalmas ruhakupacot.

Egyszer csak egy árus mézes buktával megrakott kordéja előtt találom magam. A férfi kurtán biccent felém, miközben én úgy mosolygok rá, mintha egyetlen törvényszegő gondolat sem fordulna meg a fejemben. Pedig hát ezt a kísértést egyenesen nekem találták ki. A gyomrom makacskodik, a kezem pedig mohón kap az édes bevonatú sütemény után.

Soha nem voltam valami ügyes tolvaj, ezért aztán ezt a tevékenységet mindig meghagytam Pae-nek. De ő itt hagyott a nagy étvágyammal és a józan ész hangja nélkül. Veszélyes kombináció. Az éhségem pillanatnyilag teljességgel elnyomja az észszerűség óvó szavait.

Így hát, amint az árus hátat fordít nekem, megismétlem a történelmet.

Elcsenek egy mézes buktát.

Az ujjaim közt csorgó méz erős déjà vu érzést kelt bennem. Figyelem, hogy csillog a tenyeremben, miközben fél kézzel próbálom megtartani a halom ruhát. Lassan megfordulok, és elsuttogok egy bocsánatkérést a látszólag kedves férfinak, és közben ellépek a standtól. Ám ebben a pillanatban a zöld rakott szoknya, amit órákon keresztül varrtam, kicsusszan a kupacból, és leesik a hátam mögé. Sietve megpördülök, és lehajolok, hogy felkapjam a földről, mielőtt az árusnak feltűnne, hogy…

– Hé, te lány! Hát fizetni nem fogsz?

Botladozva futni kezdek.

Szörnyű perszóna vagyok, aki lop, aztán elmenekül a következmények elől. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy Pae szörnyű perszóna lenne. Csak hát én alkalmatlan vagyok erre. A lelkiismeretem képtelen megbékélni egy ilyen rettenetes tettel.

– Sajnálom! – kiáltok hátra, miközben rohanvást távolodom az utcában. – Biztosan nagyon finom, és bőven megéri azt a pénzt, ami nekem nincs!

Ide-oda cikázom az egyre sűrűbb tömegben, és érzem, hogy minden lépésnél egyre jobban csúsznak ki a karomból a ruhák. Elmosódott arcok figyelik a vágtámat. Az egyiket részben fehér maszk takarja.

„Csodálatos. Felhívtam magamra egy rendfenntartó figyelmét.”

Csakúgy, mint öt évvel ezelőtt, amikor pontosan ugyanezt a bűnt követtem el. Szeretnék nevetni az ismétlődő ostobaságomon. Csak hát ezúttal nincs itt Paedyn, hogy megmentsen, így nem marad más lehetőségem, mint hogy futva próbáljak elmenekülni a bűnöm elől.

A rendfenntartó most már a nyomomban van, és közben kiabálva utasít, hogy álljak meg. Kényszerítem magam, hogy figyelmen kívül hagyjam a fenyegetőzését, és elszáguldok a jól ismert sikátor mellett, ahol az Erődünk található. Fizikai fájdalmat okoz, hogy be kell hajítanom a ruháimat a zsákutcába, de biztosítom őket róla, hogy később visszajövök értük. Aztán szorosan lehunyom a szememet, hogy ne kelljen látnom, amint az imádott ruhadarabok a mocskos macskakövekre hullanak.

Most, hogy megszabadultam a csomagomtól, végigvágtázom az utcán, miközben némán korholom magam azért, amit tettem. Bár még ez sem akadályoz meg abban, hogy jó pár falatot a számba tömjek, hogy ezzel is csökkentsem a terhelő bizonyíték mennyiségét.

Sikátorokon átvágva jó pár utcán keresztülrohanok, és közben nagyon koncentrálok, nehogy a torkomon akadjon a lopott áru. A rendfenntartó még mindig a nyomomban liheg, amikor befordulok az egyik sarkon, és…

Hatalmas karok fonódnak körém, egy idegen testhez szorítanak. Hasztalan próbálom kiszabadítani magam, ereje messze felülmúlja az enyémet. Már épp kiabálni készülök, hátha akad valaki, akit érdekel a sorsom annyira, hogy a segítségemre siessen, amikor váratlanul egy kéz tapad a számra. Koromszaga van, facsarja az orromat.

A kéz gazdája hátraránt, és egyre beljebb vonszol, amíg a fogvatartóm neki nem ütközik a falnak, és…

És egyenesen áthalad rajta, engem is erre kényszerítve.

Botladozva bukkanok ki a téglafal túloldalán. A lábam rogyadozik alattam. Még mielőtt arccal a földre zuhannék, egy izmos kar talpra ránt. A hatalmas kéz még mindig befogja az orromat és a számat, én pedig kétségbeesetten próbálom kiszabadítani magam a markából, hogy aztán végre a fejéhez vágjak minden egyes belém fojtott szót.

És ekkor beletüsszentek a tenyerébe.

– A francba!

Épphogy csak földet ér a lábam, amikor a mély hang gazdája már el is tol magától. Az orromat még mindig marja a kezét borító por. Mély lélegzetet veszek, mielőtt felé fordulnék, igyekszem összeszedni a gondolataimat és megfékezni az érzéseimet.

Úgy tűnik azonban, egyik sem sikerül, mert amint sarkon pördülök, indulatosan azt suttogom:

– Te is Áthatoló vagy?

Ha maradt is még a fejemben bármilyen épkézláb gondolat, azonnal semmivé foszlik, amint megpillantom.

Ha van Isten, akkor ez a férfi az élő bizonyítéka, hogy bizony kegyeltjei is vannak.

Lélegzetelállító, amilyen szerintem csak egy szúrt seb lehet. Annyira jóképű, hogy az már fáj. Mint egy penge, minden vonása éles és hideg.

És ekkor hirtelen valami homályosan feldereng bennem.

Felfelé fordítom az arcomat, hogy belenézzek a sötét szempárba, majd tekintetem végigsiklik a kiálló arccsontokon, aztán halad tovább a szépen ívelt ajkához és az azt kettészelő sebhelyhez. Az arca alatt minden egyéb testrészét vastag, részben bőrből készült ruha fedi, ám óriási méretei így is szembeötlőek. Sötét ingujját könyékig feltűrte, felfedve az izmos karját, melyet fekete por fed, amitől…

– Beletüsszentettél a kezembe. – Kinyújtja maga előtt a karját, és hitetlenkedve pislog a tenyerére.