Nora Elias

A SZÉPSÉGSZALON

A nővérek öröksége

Original title: Der Schönheitssalon

– Das Erbe der Schwestern, by Nora Elias

© 2021 by Wilhelm Goldmann Verlag,

a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Hámori Iván, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-324-899-7 (papír)

ISBN 978-963-324-900-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Melo Eszter

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

1. RÉSZ

1925. április

Gyerekként is mindig megkapta, amire vágyott. Akarom! Akarom! Akarom! Ezúttal ugyan nehezebben törte meg az anyja ellenállását, aki érvelni próbált a tiltás helyett. Ez volt a taktikája, amióta Helena Rosenberg kinőtt a gyermekkorból, de az esélyein ez sem javított. Helena általában elérte a célját – most is ez történt, ezért állhatott itt, a pályaudvaron. Mindent túl nagynak talált: az épületet, a lármát, a nyüzsgést, az embertömeget.

Helena megragadta a bőröndje fülét, és lassan elindult. A vonat, amellyel érkezett, nagy rándulással elmozdult mellőle: acélkerekek csikorogtak a síneken, a levegő fémszagú lett, a nyelvén vér ízét érezte. A feje zúgott az állomás szűnni nem akaró zsibongásától. A hangok tengeréből néha felcsendült egy-egy kiáltás, vagy hangosabb nevetés.

Nem tudta, merre van a kijárat, így a lépcső felé haladó sokasággal tartott. Egyre több ember gyűlt össze, egyre nagyobb, tágasabb lett minden. Valaki a közelében hangosan belefújt egy sípba. A váratlan hang megzavarta Helenát, és nekiütközött a balján igyekvő idősebb férfinak.

– Ejnye, kislány! – förmedt rá az úr, meg sem állva.

A nagycsarnokban Helena megtorpant, felemelte a fejét, és szemügyre vette a kupolát, amely úgy magasodott fölé, hogy beleszédült a látványba. Valaki nekiment, aztán sietett tovább. Helena szorosan tartotta a bőröndjét, a pénztárcáját pedig – anyja tanácsára – még korábban a kabátja bélésébe varrt zsebbe rejtette. Most nyugtalanul kitapogatta, és egy pillanatig rajta tartotta a kezét. Valaki megint csaknem fellökte.

– Hölgyem, rossz helyen bámészkodik! Másutt tátsa a száját! – mérgelődött egy nő.

Helena megpróbált kitérni oldalra, de közben összeütközött egy nehéz koffert vonszoló férfival.

– Mé’ nem figyelsz, he?! – kiáltott rá bosszankodva a férfi, mire ő bátortalan bocsánatkérésfélét mormolt maga elé.

Kisvártatva kisodródott a tömeggel a pályaudvar elé. Keresett magának egy talpalatnyi üres helyet, és letette a bőröndjét. Mélyeket lélegzett, körülnézett. Bágyadt fénypászmák bújtak ki itt-ott az egymásra tornyosuló felhők közül, világos szigetecskéket festve a tér köveire, amiről azonban a dolguk után siető emberek tudomást sem vettek.

Helena előkotorta a kézitáskájából a várostérképet. Az Anhalter pályaudvart, ahova érkezett, már korábban bejelölte, és berajzolta a céljáig vezető utat is. Két kilométerre sem volt, akár gyalog is megtehetné. Legalábbis a vonaton ülve még ezt gondolta, jól felkészültnek vélve magát. Azonban mindaz, ami órákkal azelőtt egyszerűnek látszott, most szinte kivitelezhetetlennek tűnt.

A térre futó utcák hálózata áttekinthetetlen volt. Valóságos labirintusnak tűnt, és ezt a labirintust elárasztották az emberek és az autók. Villamoskocsik futottak síneken, minden látható rend nélkül kanyarogva az utcákon. A kezében szorongatott térkép mit sem ért. Helena még egyszer körülnézett, majd megragadta a bőröndjét, és átvágott az Askanischer Platzon a taxiállomás felé. A sor elején álló kocsiba éppen beszállt egy elegáns, öltönyös úr. Helena felszegte a fejét, igyekezett olyan benyomást kelteni, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy taxival utazik. Odalépett a sorban következő autóhoz, és kinyitotta a vezető melletti ülés ajtaját. A sofőr, aki a kocsinak dőlve dohányzott, csodálkozva pillantott rá, miközben az elegáns, öltönyös úr, akihez láthatóan az első taxi tartozott, feldúltan odakiáltott neki.

– Kisasszonyka, én tán nem vagyok elég jó magácskának?

Helena felismerte, hogy hibázott, és bevágta a második kocsi ajtaját.

– Hé! Ne olyan hevesen! – háborgott a dohányzó sofőr. – Ez nem traktor!

– Bocsánat – hebegte a lány, és az első kocsihoz lépett. Miközben Helena beszállt, az elegáns taxis berakta a bőröndjét és a kosarát a csomagtartóba. Végül a sofőr is elfoglalta a helyét a volán mögött.

– Hova menne a kisasszonyka?

Helena megadta a címet, amelyet még indulás előtt alaposan az eszébe vésett. A sofőr indított, és besorolt a forgalomba. Helena megijedt, amikor egy másik jármű hirtelen eléjük vágott, és a taxis rátaposott a fékre. Ahogy újra elindultak, Helena lassan kiengedte az addig visszatartott levegőt. Hátradőlt az ülésen, próbálta élvezni az utazást. Korábban mindössze egyetlen alkalommal ült autóban, amikor a bárónő intézője hazavitte. Akkor lenyűgözte a szélsebes rohanás az üres országúton, de a városi tülekedés is nagy hatással volt rá.

Tizenöt perccel később a taxi megállt egy valaha jobb napokat látott, fehér ház előtt. Apotheke Rosenberg – állt a felirat a bejárati ajtó fölött lógó táblán. Helena elővette a pénztárcáját, és kifizette a kért összeget. Fogalma sem volt, mennyibe kerül Berlinben taxizni, csak remélni merte, hogy a sofőr nem csapta be nagyon. Kiszállt a kocsiból, akárcsak a sofőr, aki kiemelte hátulról a bőröndöt és a kosarat, majd letette a csomagokat a földre. A férfi végül köszönésképpen a sapkájához emelte a kezét, majd visszaült a volán mögé, és elrobogott.

Helena alaposan megnézte a ház nem különösebben hívogató homlokzatát – ráfért volna egy festés. Imitt-amott a vakolat is pergett róla. Az ablakok azonban tiszták voltak, és a belső helyiségeket függönyök takarták el a kíváncsi szemek elől. Az üvegajtón lógó táblácska szerint a patika éppen nyitva volt, így megfogta a bőröndjét, a karjára akasztotta a kosarát, és benyitott. Érkezésére megszólalt a látogatót jelző harangocska.

A patika berendezése sötét fából készült. Porcelántégelyek sorakoztak a polcokon. A hátsó falat rézfogantyús szekrények és fiókok tucatjai foglalták el. Egy fiatal nő lépett ki a ház hátsó részét leválasztó függöny mögül. A pillantása Helena arcáról a bőröndjére siklott, majd vissza az arcára.

– Mivel szolgálhatok?

Helena vett egy mély lélegzetet, majd elmosolyodott.

– Helena Rosenberg vagyok. Charlotte Rosenberg kisasszonyt keresem.

A váratlan meglepetéstől elkerekedett a nő szeme.

– Én vagyok Charlotte Rosenberg.

Helena hozzálépett, és a kezét nyújtotta.

– Örülök a találkozásnak.

Charlotte Rosenberg nem vett tudomást Helena kinyújtott kezéről.

– Miért jöttél? Nincs itt semmi keresnivalód.

Helena habozva leengedte a kezét.

– Az apánk végrendeletének végrehajtójától kaptam levelet.

– Nem tudom, mi ütött az apámba, hogy ilyen végrendeletet írt. Sajnos minden eddigi kísérletem, hogy megtámadjam, kudarcba fulladt. De ahogy már mondtam, nincs itt semmi keresnivalód. A patika ráfizetéses, egyedül is alig tudok belőle megélni. Lehetetlen, hogy még meg is osztozzunk. Ha van egy kis eszed, visszamész oda, ahonnan jöttél.

Helena nem igazán tudta, hogy mire számítson, de ez a barátságtalan fogadtatás meglepte.

– Jogom van minden feléhez – emelte meg dacosan az állát. Feléledt benne a harci szellem, készen állt a küzdelemre. Eddig még senki nem tagadott meg tőle semmit, amire kedve támadt.

– Az apám az utóbbi években egy szót sem ejtett rólatok. Tudtam ugyan a létezésedről, de éppen csak ennyit. Nem volt eszénél, amikor belevett a végrendeletébe.

– Talán megszólalt a lelkiismerete? – találgatott Helena.

Charlotte elnevette magát.

– Tehát mit akarsz itt? Beállni a pult mögé, és gyógyszereket árulni?

Erre a kérdésre Helena nem tudott válaszolni. Anélkül indult el otthonról, hogy alaposabban átgondolta volna, mihez is kezd majd az örökségével. Csupán annyit tudott, hogy megörökölte egy ház felét, továbbá annyi pénzt, amennyiből megélhet a nagyvárosban.

– Ha úgy bánt a pénzzel, mint az én időmben – figyelmeztette az anyja –, akkor keserűen csalódni fogsz.

Helenát azonban nem lehetett visszatartani, úgyhogy most itt volt.

– Hová tehetem a bőröndömet?

– Lejjebb az utcában van egy szálloda.

– Erre van a lépcső? – Helena elindult egy oldalsó ajtó felé, de Charlotte megelőzte, és elállta az útját.

– Nem sétálhatsz csak úgy be ide, és nem nyitogathatod az ajtókat!

– Miért nem? Végül is itt születtem. – Ez ugyan igaz volt, de Helena persze nem emlékezhetett azokra az időkre.

– Az nem számít.

Helena el akart lépni a nő mellett, hogy hozzáférjen az ajtóhoz, de Charlotte megragadta a karját, és visszarántotta.

– Azonnal engedj el!

Charlotte méltatlannak tartotta a dulakodást, így habozva lazított a fogásán, és hátralépett az ajtó felé.

– Most mi lesz? Nem fogok szállodába menni, az biztos. Ha mindenáron ki akarod rakni a szűrömet, akkor ki kell dobnod, bár nem hinném, hogy ilyen színjátékkal szeretnéd szórakoztatni a szomszédságot. Megjöttem, itt vagyok, és a legjobb, amit tehetsz, hogy belenyugszol ebbe.

Charlotte szeretett volna ellentmondani, de hirtelen elhagyta minden ereje. Előreejtett válla, tekintete megadást és mérhetetlen fáradtságot tükrözött.

– Menj fel a lépcsőn, az előszobából jobbra nyíló utolsó ajtó a vendégszoba. Ott alhatsz. Egyelőre – mondta végül. – Az előszobai szekrényben találsz ágyneműt és paplant.

– Köszönöm.

Helena ismét megfogta a bőröndjét, a másik karjára emelte a kosarát, és kinyitotta az ajtót. A lépcsőházban hűvös volt. A tavasz észrevehetően késlekedett. Azonnal megtalálta a kicsi, ám kedvesen – talán egy kicsit régimódian – berendezett vendégszobát. Letette a bőröndöt, és leült az ágyra. Döbbenetes érzés volt megtudni, hogy van egy húga. Épp neki, aki egész életében attól szenvedett, hogy egyke. Mérhetetlenül irigyelte a barátnőit, akik esténként, bebújva az ágyba összesúghattak a testvérükkel, és súlyos titkokat oszthattak meg egymással.

Az elmúlt éjszakákon szinte le sem hunyta a szemét izgalmában, annyira várta ezt a találkozást. Számtalanszor elképzelte, de soha nem úgy, ahogy végül zajlott. A képzeletében soha nem mondta Charlotte, hogy az utcában lejjebb van egy szálloda.

Végül Helena felállt, és kiment a folyósóra a hatalmas szekrényhez. Mintha már évszázadok óta ott állt volna. Kinyitotta, kivett egy paplant, egy párnát és a keményített ágyneműt. Amikor vissza akart menni a szobába, cipősarok kopogását hallotta a lépcsőházból. Azt hitte, Charlotte jön fel hozzá, de aztán kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó.

Szabadulnia kell innen, messze ettől a háztól, különben megbolondul. Pedig csak ez maradt neki, és most még ennek a felére is rá akarja tenni a kezét az az arcátlan idegen. Charlotte a Friedrichstraßén haladt. Alaposan kilépett, azt akarta, hogy minél messzebb kerüljön tőle az idegen.

Valóban csak azért történt mindez, mert az apját hirtelen a hatalmába kerítette a lelkiismeret-furdalás. Talán már nem is volt beszámítható, amikor minden tulajdonának a felét erre a nőszemélyre hagyta, pedig addig még csak a nevét sem ejtette ki soha. Mert nem jelentett neki semmit. Vagy… Vagy hirtelen eszébe jutott, milyen nyomorultul elbánt vele? Charlotte hevesen megrázta a fejét. A járókelők felfigyeltek rá, és megbámulták, mire ő megszaporázta a lépteit. A pokolba azzal a nővel! A végén még megőrjíti.

Paula Richter, a legjobb barátnője a szülei szabóságában dolgozott a Neuenburger Straßén. Charlotte végigsietett a Friedrichstraßén, átkelt a Belle-Alliance-Platzon, amelynek közepén a békeemlékmű magasodott, folytatta az útját a Lindenstraßén, majd befordult a Neuenburger Straßéra. Benyitott a szabóság ajtaján. Az eladótérben Paula húga, Gesine épp egy vastagra tömött, selyemborítású fogason lógó ruhát igazgatott.

– Paula a próbaszobában van – intett egy súlyos függöny felé. – Megvárhatod nyugodtan. – Charlotte leült az egyik vörös bársonnyal kárpitozott székre. Gesine ránézett, majd eltűnt egy pillanatra, és egy csésze kávéval tért vissza. – Úgy látom, erre most nagy szükséged van.

– Köszönöm. – A kávé erős volt, Charlotte már az első korty után érezte, hogy visszatér belé az élet. Nem fogja ilyen könnyen megadni magát. Az egész életét abban a házban töltötte, az egész életében azért tanult, hogy patikus legyen, akárcsak az apja. Tanult és tanult. Most pedig megjelenik ez a vidéki liba, és valami örökségről magyaráz, ami szerinte jár neki. Nos, ezt az örökséget még megszenvedi!

Félrehúzták a próbaszoba függönyét. Paula maga elé engedett egy elegáns hölgyet, aki anélkül vonult el kimért léptekkel Charlotte mellett, hogy egyetlen pillantásra méltatta volna.

– Tehát három nap múlva jöhetek a ruháért?

– Természetesen – mondta Paula. – Csak elvégzem rajta az utolsó igazításokat.

A nő kevélyen felemelt állát alig mozdítva bólintott, és elhagyta a szabóságot.

– Gesine, írd le ezt anyának, aztán tűzd rá a ruhára az üzenetet. – Paula csak most fordult Charlotte felé. – Micsoda meglepetés! Mit keresel itt a nap kellős közepén?

– Van egy félórád a számomra?

Paula a húgára nézett.

– Tudod addig tartani a frontot? – A válasz egy kurta biccentés volt. – Gyere, főzök egy kávét.

– Épp most főtt le – kiáltotta Gesine utánuk, aztán a barátnők eltűntek hátul, a kellemes nappaliban.

Charlotte lerogyott egy fotelbe, Paula pedig leült vele szemben.

– Mesélj!

Charlotte belefogott, mire Paula arcára egyre növekvő meglepetés ült ki.

– Egy igazi falusi liba – morogta Charlotte. – Az öltözéke divatjamúlt, a kezében kosár, a haja hosszú copfba fonva.

– Eddig hogyhogy nem meséltél még róla?

– Abban reménykedtem, hogy marad ott, ahol van, hiszen itt nincs mit remélnie. Most mégis megjelent, teljes valójában. Azt hittem, hogy minden rendben lesz, ha nem beszélek róla. Hogy ha csöndben maradok, nem ébresztem fel Csipkerózsika-álmából.

– Meg kell néznem magamnak ezt a nőt!

– Akkor gyere velem. – Charlotte töltött magának még egy csésze kávét. – Kíváncsi leszek, mihez kezd majd ez a falusi, délnémet tájszólással beszélő fruska egy vevővel a patikában. Az arckrémet sem tudja megkülönböztetni a gyulladáscsökkentőtől.

– Szórakoztató jelenet lenne – nevetett fel Paula.

– Lehet, de az üzletnek ártana.

– Tényleg a pult mögé akarod állítani?

– Magától fog odaállni, hiszen meggyőződése, hogy mindennek a fele az övé.

– Talán nem is az apád lánya, hanem egy csaló.

– Csakhogy eléggé hasonlít rá. – Charlotte csak most jött rá, mi is zavarta annyira Helena megjelenésében. A sötét hajú, szürke szemű nő egyszerre volt idegen és ismerős. Az apjához való hasonlóság szembetűnő volt. Az anyja mindig azt mondogatta az apjáról, hogy csinosabb annál, mint ami jót tesz neki. Szabados életet élt, ki tudja, miféle meglepetések várnak még Charlottéra. Talán előkerül egy báty is, aki majd hirtelen szintén igényt tart mindenre.

Az anyja emléke, a veszteség érzése még most is olyan fájón eleven volt, mint a halála napján. Két évvel ezelőtt hunyt el rákban, magára hagyva egy olyan apával, aki azt sem tudta, mi fán terem a felelősség.

– Nem támadhatod meg a végrendeletet?

– Már próbáltam.

– Talán el lehetne hitetni, hogy az apád azért hagyta ott a lány anyját, mert az megcsalta. Ez legalábbis kérdésessé tenné az állítólagos féltestvéred legitimitását.

– Sajnos egyértelműen az apám volt a házasságtörő. Mégpedig az anyámmal lépett félre. Nem is szeretnék ilyet csinálni. Egy hazugságra alapozott vár előbb-utóbb maga alá temet mindenkit, aki részt vett az építésében.

– Ez nagyon drámaian hangzik – húzta félre a száját Paula.

– Egyszerűen nem tudom, mihez kezdjek – mondta Charlotte megvonva a vállát. – Kifogytam a jogi lehetőségekből.

– Akkor nyilván a bérgyilkosság sem jöhet szóba.

– Ne gúnyolódj rajtam!

– Sajnos nekem sem jut az eszembe semmi – mondta Paula, elgondolkozva forgatva a kezében a kávéscsészét. – Talán kiutálhatod a házból. Amúgy most hol van?

– Nálam, otthon. Hol lenne?

– Egyedül hagysz a házadban egy vadidegent?

– A közös házunkban – válaszolta Charlotte némi keserű éllel a hangjában. – Mit tehetne? Ellopja a családi ezüstöt, aminek a fele amúgy is az övé?

– Mi van az ékszereiddel?

– Azt a keveset, amit papa nem adott el, jól elrejtettem. Soha nem találná meg.

– Talán nem is olyan rossz, hogy nem leszel egyedül.

– Ne beszélj már szamárságokat!

– Gondolkozz! A patika nyakig ül az adósságban, vagyis eddig csak te ültél nyakig az adósságban. Fogadni mernék, hogy ez a falusi lányka nem is sejti, hogy az adósságaid felét is magára húzza, ha elfogadja az örökséget. Nemrég mondtad, hogy szerinted az apád kétes forrásból származó pénzzel is adós maradt. Ez most már nem egyedül a te gondod.

– Ebben van valami.

– Mennyid marad, ha mindent eladsz?

– Talán annyi, hogy valahol, egy hátsó udvarban kibéreljek egy szobát.

– Vészhelyzetben jöhetsz hozzánk is.

– Egy gombot sem tudok felvarrni.

– Feleségül mehetnél Martinhoz.

A Paula szülei kertjében megesett jelenet emléke olyan kínos volt, hogy a név hallatán Charlotte arcába szökött a vér. Hagyta, hogy a legjobb barátnője bátyja megcsókolja, ami az első pillanatban nem is esett rosszul. De aztán a fiú tenyere a fenekére tévedt, és erőteljesen gyúrni kezdte, mintha csak egy adag engedetlen kelt tésztáról volna szó. Ezzel egy időben a testét a csípőjéhez nyomta, ami kibővítette Charlotte tudását a fiú anatómiájáról. Igazán meglett volna e nélkül is.

Hevesen megrázta a fejét. Egyrészt azért, hogy elébe menjen Paula ellenvetéseinek, másrészt azért, hogy elűzze az emlékeket.

– Előbb-utóbb eszembe fog jutni valami. Kell hogy legyen megoldás.

Helena ruhástul aludt el az ágyon, és farkaséhesen, valamint meglehetősen zavarodottan ébredt. Csak egy pillanatra akarta lehunyni a szemét. Lassan felült, kisimította a haját az arcából, végül felkelt. Az óra szerint még mindig elég korán volt, pedig úgy érezte, hogy már a nap jó része eltelt. A lakásban nem mozdult semmi, és amikor lement a lépcsőn, a patikába nyíló ajtót zárva találta. Charlotte valószínűleg még nem ért haza, őt pedig őrült méregkeverőnek tartja, akit nem lehet rászabadítani egy gyógyszertárra.

Helena gyomra erőteljes korgással jelezte szükségleteit. Indulás előtt túl izgatott volt ahhoz, hogy reggelizzen, csak bekapott egy kis vajas kenyeret, amelyet az anyja tukmált rá. Most azonban egy még sürgetőbb szükséglete is jelentkezett. Visszament a lakásba. Tétovázva keresgélt az előszobában – úgy érezte magát, mint egy betörő. Pedig nem az volt, hiszen az élete legelső évét itt töltötte.

Ebben a házban tanult meg járni, és talán ezen az előszobán is végigbotladozott már. A nappaliban, ahová végül benyitott, talán az apja lovagoltatta a térdén. Azután a konyha következett, ahol finomságokkal etették. De hol lehet a fürdőszoba? Helena két ajtón is benyitott, de csak további hálószobákat talált. Végül kiment a lakásból, és a ház folyosóján végre megtalálta a fürdőszobát. Tágas volt, de semmivel sem modernebb, mint az otthoni, amelyen az anyjával osztozott.

Nem sokkal később visszament a konyhába, és habozva belépett egy keskeny ajtón, amelyik mögött a kamrát sejtette. Talált kenyeret, és némi keresgélés után vajat is. Egy leheletnyi lelkiismeret-furdalással leemelt egy nagy darab sonkát is a kampóról. Vágott magának két vastag szelet kenyeret, bőségesen megkente vajjal, majd hajszálvékonyan szeletelt rá a sonkából. A tányért az asztalra tette, és egy nagy sóhaj kíséretében leült. Az étvágya akkor jött meg igazán, amikor megette a két szelet kenyeret, úgyhogy megismételte az egészet, majd a kezében fogva a tányért átment a nappaliba, és miközben evett, körülnézett.

A helyiség kényelmesen, bár kissé régimódian volt berendezve, és jóval nagyobb volt az otthoninál. Helena a kandalló fölött fényképeket fedezett fel, mire kíváncsian közelebb lépett. Az egyiket hivatásos fényképész készítette, és egy gyereket ábrázolt. Természetesen nem őt. Egy esküvői képet is látott, amelyen a menyasszony ugyan megpróbálta elrejteni a terhességét, de nem járt sikerrel. Helena szája széle megvetően megrándult. Alaposan megnézte az apját. Ez volt az első fénykép, amelyet látott róla. Vajon a „papa” volt-e az első szava gyerekként? És ha igen, vajon örült-e ennek az apja? Helena a saját vonásait kereste az apja arcán, az anyja szerint meglévő hasonlóságot.

Egy műteremben készült felvétel a teljes családot ábrázolta. Az apját a második feleségével és a tízéves Charlottéval. Helena képzeletében mindig bosszúálló fúriaként jelent meg az anyját elüldöző egykori szerető, és ezt az elképzelést nehéz volt most összhangba hozni a képen látható, barátságosan mosolygó asszonnyal. Világos volt a haja, valószínűleg olyan mézbarna, mint Charlottéé. A szeme is olyan barna volt, mint a lányáé. Charlottéból azonban hiányzott minden melegség, és Helena kellemetlen érzésekkel idézte fel a délelőtti pillanatot, amikor megbámulta. Talán ő sem volna barátságosabb, ha hirtelen eléje toppanna egy idegen, és közölné, hogy minden, amit eddig a sajátjának vélt, az mostantól felerészt az övé.

Hangosan csukódott a lakás ajtaja, majd lépteket és női hangokat hallott. Helena még mindig a kezében tartotta az időközben kiürült tányért. A kandalló párkányánál állt, és úgy érezte magát, mint akit rajtakaptak valamin, hiába ismételgette magában, hogy joga van itt lenni.

A lépések zaja egyre közelebbről hallatszott, de a konyhában elhallgatott. A két nő összesúghatott, aztán elindultak a nappali felé. Charlotte megállt a küszöbön, és szúrós szemmel nézett Helenára. Mögötte egy idegen, divatosan rövid frizurát viselő, szőke hajú nő állt, és kíváncsian, enyhén lenézően méregette.

– Mondd csak, téged nem neveltek meg odahaza? – Charlotte a fejével a konyha felé intett. – Egyszerűen kiszolgálod magad mások készleteiből, és szimatolsz a magánélete körül?

– Éhes voltam, de nem szimatoltam.

– Igen? És minek neveznéd azt, hogy itt állsz a nappalimban, és a családi képeimet tanulmányozod? Megjártad az összes hálószobát is?

Helenát dühítette a gyanúsítgatás. Elpirult, amit Charlotte nyilván beismerésnek értelmezett, és elengedte a füle mellett Helena tiltakozását.

– A jövőben nyilván zárnom kell majd az ajtókat.

– A hálószobád nem érdekel, de a konyha és a nappali fele az enyém.

Charlotte úgy nézett ki, mint aki nyomban felrobban, de a barátnője békítően a karjára tette a kezét.

– Már csak részvétből is lehetne türelmesebb – mondta Helenának. – Megvárhatná, míg Charlotte rendezi a dolgait, mielőtt fosztogatni kezdi.

– Maga meg kicsoda? – kérdezte leereszkedő gőggel Helena.

– Paula Richter.

– A legjobb barátnőm – tette hozzá Charlotte.

Vagyis erősítést hozott magával. Helena gúnyos mosolya feltűnt a testvérének is, aki hirtelen sarkon fordult, és elhagyta a nappalit. A barátnője vetett még egy utolsó pillantást Helenára, majd ő is kiment.

Ahogy utánuk nézett, görcsös sóhaj szakadt fel Helenából. Talán naiv, de ennyi elutasítással nem számolt, és különösen meglepte Charlotte barátnőjének lenéző viselkedése. Általában szerették őt az emberek. Az iskolában minden lány vele akart barátkozni, és a férfinem figyelmének hiányáról sem panaszkodhatott. Ilyen lenézéssel még soha életében nem találkozott. Kilépett az előszobába, és belenézett a tükörbe.

Odahaza elegánsnak és divatosnak számított a kosztümje, de ahogy összehasonlította Charlotte és Paula öltözékével, unalmasnak és kissé vénkisasszonyosnak hatott. Tisztában volt vele, hogy manapság sok nő vágatja rövidre a haját, ő azonban soha nem tudta volna rávenni magát, hogy megváljon sűrű, hosszú tincseitől. Itt, a tükör előtt állva úgy érezte, úgy fest, mint egy vidékről hozatott nevelőnő, akinek az a dolga, hogy elfogadhatóvá nevelje az elkényeztetett kisasszonyt a gazdag uraságok számára. Amikor megfordult, szembetalálta magát Paula Richterrel, aki észrevétlenül lépett az előszobába, és most gúnyosan mosolygott.

*

– Mit akarsz? – Charlotte épp megfordította a táblát az ajtón, hogy a „Nyitva” felirat kerüljön kívülre.

Helena már négy napja lakott a házban, és ez a négy nap csupa küzdelem és vita volt. Charlotte határozottan megtiltotta, hogy kiszolgálja magát a kamrából, és amikor Helena rákérdezett a készpénzre, dührohamot kapott. Helenának volt még egy kevés tartaléka, ami egyelőre elég ahhoz, hogy ne haljon éhen, de az előbb-utóbb el fog fogyni.

– Árusítani fogok – válaszolta Helena.

Charlotte pillantása a Helena karján pihenő kosárra esett. Gyanakodni kezdett.

– Szerinted mi ez itt? – mutatott körbe.

Helena nem fárasztotta magát válaszadással. Charlotte a fényesre polírozott, L alakú cseresznyefa eladópultnak az ajtóval szemben lévő hosszabb szára mögé lépett, Helena pedig a rövidebb szár mögé állt, és letette a kosarát a földre.

– Képzett patikus lennél? – gúnyolódott Charlotte.

– Csak nem azt állítod – vonta fel a szemöldökét Helena –, hogy te, huszonegy-huszonkét évesen diplomát tudsz felmutatni?

– Talán meglep, de igen. Itt végeztem el a kétéves gyakorlatomat, és letettem a segédvizsgát. Azután négy szemeszteren át gyógyszerészetet tanultam, tehát csak óvatosan a feltételezésekkel.

Helena megvonta a vállát. A kosárból elővett néhány porcelántégelyt, és kirakosgatta őket maga elé a pultra.

– Mi akar ez lenni? – bámult rá Charlotte. – Ez egy komoly gyógyszertár. Itt nem kuruzslók összepancsolt csodaszereit áruljuk.

– Ezek arckrémek. Az anyám állítja elő, tehát semmiféle pancsolásról nincs szó.

– Ilyesmit nem árusítunk. Azonnal rakd el mindet.

– Lehet, hogy te nem árulsz ilyesmit, de én fogok. Még a bárónő is esküszik ezekre.

– Csak nem? Hát nem érdekel! Azonnal pakolj el, külön- ben… – A megszólaló ajtóharang Charlottéba fojtotta a szót. Egy, az ezüstszürke haját elegánsan feltűzve viselő hölgy lépett a boltba, mire Charlotte egy csapásra a megtestesült szolgálatkészséggé változott. Még egy mosolyt is az arcára erőltetett – látszólag könnyen ment neki, bár a maszkja mögött még nyilván fortyogott a méregtől. Helena csak fél füllel hallgatta Charlotte és a vevő beszélgetését, közben a tégelyeket rendezgette.

Miután a vevő megkapta, amiért jött, enyhe meglepetéssel Helena felé fordult.

– Nahát, kedvesem – mondta Charlotténak –, felvett egy munkatársat is?

Charlotte mosolya vékony vonallá szűkült, a szeme szikrát szórt, de mielőtt megszólalt volna, Helena már válaszolt is.

– A nővére vagyok, apánk első házasságából.

– Tényleg? – A hölgy meglepetésébe némi pletykaéhség is vegyült. – Még ilyet!

– Szeretné kipróbálni a titkos családi recept szerint készülő szépségkrémeink egyikét?

Charlotte némán kapkodott levegő után. Úgy fest, mint egy partra vetett hal, gondolta Helena kárörvendve.

– Úgy látja, hogy rám férne az ilyesmi? – kérdezte nevetve a hölgy.

Helena összeesküvő módjára lehalkította a hangját, és közelebb hajolt.

– A legkevésbé sem, de nem kellene megvárnunk, míg már késő lesz, nem igaz?

– És ez tényleg használ? – kérdezte nevetve a hölgy.

Helena visszamosolygott, felemelte az állát, és odamutatta hibátlan, hófehér arcbőrét.

– Mint láthatja.

– Maga még nagyon fiatal, de ha a krémtől én is így fogok kinézni, felvásárolom az egész készletet – mondta derűsen a hölgy.

– A Crème Vienne-nel mindenképpen megtenné az első lépést a megfelelő irányba.

Charlotte csak bámulta, az ajka egyetlen szót formált: komolyan? Az elnevezés ebben a pillanatban született, de egyáltalán nem hangzott rosszul. A bárónő, akinek a birtokán az anyja dolgozott, bécsi születésű volt. Az egyik ötlet hozta a másikat.

– Weimerhaus bárónő az anyám egyik törzsvásárlója – magyarázta Helena, és ez még csak hazugság sem volt, hiszen az úrnő valóban lelkesedett az anyja készítményeiért.

– Így már igazán nem tudok ellenállni – kacsintott a hölgy Helenára. Lehetetlen volt eldönteni, hogy hisz neki, vagy csak a tréfa kedvéért megy bele az üzletbe. – Adjon egy tégellyel.

Helena meglehetősen nagyvonalúan szabta meg az árat, de a hölgy megjegyzés nélkül fizetett, majd elhagyta a patikát.

– Crème Vienne? – Charlotte az ajtóra pillantott, nem áll-e ott valaki. – Ezt a nagyképűen hangzó marhaságot biztosan nem fogod árulni a patikámban.

– A patikánkban.

– Mindegy. Ez egy jóhírű gyógyszertár, és nem vagyok hajlandó olyan holmit árulni, amit úgy hívnak, mint holmi utcalányoknak való kölnivizet.

– Te bolond vagy! – Helena nagyon elégedett volt magával. Ez volt az első keresménye a nagyvárosban.

– Mennyi pénzt gomboltál le róla?

– Ami ingyen van, az nem ér semmit. Hogyan győzhetném meg a készítmény hatékonyságáról, ha én sem vagyok biztos abban, hogy jól megkérhetem az árát?

– Lehet, hogy nálatok normális, hogy őrületes árakat csaltok ki a vevőkből, de mi…

– Mi azért tartunk ott, ahol, mert a te anyád elüldözte az enyémet. Nálunk nem volt ott a családfenntartó, magunknak kellett gondoskodnunk magunkról. Ilyen helyzetben az ember megtanulja, hogy ne adja magát áron alul.

– Az anyád talán árulta magát?

Helena nem válaszolt, csak egykedvűen rakosgatta tovább a tégelyeit. Nagyon egyszerű volt a nevezetes krém receptje. Az alapot a lanolin, vagyis a gyapjúviasz képezte, amiből elegendő volt a birtokon, hiszen legelt ott egy juhnyáj is. Ebbe kellett azután különféle növényi olajokat keverni, hogy kenhetőbb állagú legyen. A végén pedig rózsával vagy levendulával parfümözték.

– Az anyám nem árulta magát – szólalt meg egy idő után Helena –, de mindig gazdag nőknek dolgozott, és tudom, hogy ezek a nők nem vesznek meg olcsó szépítőszereket.

Charlotte nem akart tovább vitázni, így csak megvonta a vállát.

– Tudod, léteznek nagy kozmetikai cégek is, te pedig nem épp most találtad fel a kereket. Miért fizetnék meg az emberek ezt a pancsot, ha ennyi pénzért ismert márkák termékeit is megvehetnék?

Helena hallgatott. Nem arról volt szó, hogy ő ne tudta volna mindezt, de valahol el kellett kezdenie. A szépség már kiskora óta lenyűgözte. Az anyja maga főzte a szappant, bár inkább csak takarékosságból, mint kísérletező kedvből. A szappant azután virágokból nyert illatanyaggal finomította. Eleinte a krém is csak egy kísérlet volt, hogy valamivel kezelhesse a bőrt a kemény munkától meggyötört kezén. Télen a hideg ellen az arcára is felkente, és észrevette, hogy jót tesz, hatásos. Lassanként kialakult a krém végleges formája, amelyet most Helena szeretett volna értékesíteni. Az anyja úgy vélte, hogy legalább nem üres kézzel érkezik a nagyvárosba.

Miután az első kereskedelmi siker eufóriája csillapodott, lassan kijózanodott – ezen a napon nem akadt több vevője. Charlotte győzedelmes, kissé nagyképű mosolya lassan az idegeire ment, és már azon volt, hogy az egész készletet a falhoz csapja. Aztán mégis sikerült uralkodnia magán, és mosolygott, amikor vevő lépett a boltba. Olyan kevesen jöttek, hogy Helena szerint már délben becsukhattak volna, és egy futó pillantásnál többre egyikük sem méltatta őt. Egy divatosan öltözött nő ugyan rámosolygott, de ebben több volt a szomorú együttérzés, mint a vidámság.

– Hát akkor ennyi volt mára – mondta Charlotte, amikor este bezárta az ajtót. – Holnap pedig ki sem kell pakolnod a portékádat a kosárból.

– Miért izgatod magad emiatt? Nem jobb, ha pénzt keres? – Paula, mint mindig, most is gyakorlatiasan közelített a helyzethez.

Miután bezárta a boltot, Charlotte átöltözött, elment a barátnőjéért, és belevetették magukat az éjszakába. Szükségét érezte egy kis változatosságnak, a nővérét pedig látni sem akarta.

– Mi mindig minőségi dolgokat árultunk, erre most jön ez a falusi liba a saját pancsolt dolgaival.

– Na és? Hadd csinálja! Végső soron az orvosságok is csak összekevert hatóanyagok.

– A kettőt nem lehet összehasonlítani.

– Márpedig ő ugyanazt csinálja, csak éppen nem gyógyító, hanem ápoló hatóanyagokkal. Megértem, hogy nem tetszik neked a dolog, de meg kell tanulnod, hogyan gondolkodik egy üzletasszony. Ne viselkedj úgy, mint egy kislány, aki mélységesen csalódott az apjában.

Charlotte érezte, hogy elpirul.

– Joggal vagyok csalódott!

– Te elsősorban el vagy adósodva. Fordítsd a javadra a nővéred ügyességét, és keress végre egy kis pénzt.

Charlotte szívesen osztozott volna a barátnője optimizmusán, de az nem ment könnyen. A helyzet a fejére nőtt, előbb rendet, rendszert kell teremtenie maga körül. Amióta meghalt az apja, egyik napról a másikra élt, egyre csak halogatta, hogy rendbe hozza az apja katasztrofális könyvelését. Nem tudhatta, hogy az üzleti könyvek miféle meglepetésekkel szolgálnak még. Még több adósság, még több ijesztő uzsorás…

Paula mosolygott, és finom mozdulattal megemelte a poharát, mint aki üdvözöl valakit. Akkor viselkedett így, amikor egy ígéretes férfipéldány jelent meg a láthatáron. Charlotte meg is fordult, hogy szemügyre vegye. Hmm, nem is rossz. Ráadásul ketten voltak. Vagyis táncolhattak, meghívathatták magukat, tehettek homályos ígéreteket valami többre, s végül sajnálkozó mosollyal távozhattak. Hiú remények, uraim. Paula pillantása hívogató volt, Charlottéé viszont unott, vissza is fordult. Mint mindig, most is működött a színjáték.

– Jó estét, hölgyeim!

– Várjuk azért ki, hogy tényleg jó lesz-e az este – válaszolta pajkosan Paula.

Charlotte két ujja közé szorított egy szál cigarettát, kissé a két férfi felé fordult, és várt. Amikor meghallotta az öngyújtó kattanását, előrehajolt, és szívott egyet, míg fel nem izzott a cigaretta vége. Lassan kifújta a füstöt. Nem mosolygott, de köszönetként is értelmezhetően biccentett, miközben Paula folytatta a kacérkodást.

– Peter Mohnhaupt – mutatkozott be a sötét hajú, aki tüzet adott Charlotténak.

– Franz Wilhelmsdorf – mondta a másik. Neki egy kicsit világosabb haja volt, és Charlotte ítélete szerint ő volt a jóképűbb. De őt már Paula kiszemelte magának.

A lányok is bemutatkoztak, és hagyták, hogy elvigyék őket táncolni, illetve elfogadtak egy-egy italt. Egyértelműen jó döntés volt kimozdulni otthonról. Charlotte érezte, hogy enyhül benne a feszültség, oldódik a düh, és a helyüket elfoglalja a felszabadult jókedv. Kíváncsian várta, hová vezet az este. A tapasztalatok szerint Paula egy kicsit tovább fog merészkedni, mint Charlotte, aki ugyan olykor nem mondott nemet egy-egy csókra, de a tolakodó viselkedést mindig elutasította. Paula szeretett kísérletezni, de mögötte ott állt a védelmező családja. Charlotte viszont egyedül volt – azaz most már nem egészen –, és ha nem figyel, könnyen rásüthetik az erkölcstelen nőszemély bélyegét.

A táncparketten a testek a zene ritmusára hajladoztak, a félhomályban szinte erotikusan fülledtnek tetszett a hangulat. Paula tekintetében ismét megjelent az a bizonyos tűz. Charlotte rágyújtott még egy cigarettára, nagyot szívott belőle, majd lassan kieresztette a füstöt. Miközben a vonzó megjelenésű Franz Wilhelmsdorf egyre erőteljesebben próbálta magára vonni Paula figyelmét, Peter Mohnhaupttal vontatottan csordogált a beszélgetés. A fickó egyértelműen jobban értett a tánchoz, mint a beszédhez. Paula viszont félreérthetetlenül csókolózni akart. Charlotte felismerte a jeleket, és mivel soha nem mentek haza külön-külön, tudta, hogy egy ideig még kénytelen lesz elviselni ezt a férfit.

– Jöjjön, menjünk táncolni – mondta Charlotte, és maga után ráncigálta a meglepett Peter Mohnhauptot. Valójában már kitáncolta magát, és lassanként az ital is a fejébe szállt, de inkább táncolt végkimerülésig, mint hogy tovább hallgassa a férfi parttalan fecsegését, amelynek legnagyobb részét amúgy is elengedte a füle mellett, és csak időnként fűzött hozzá egy „hmm”-öt vagy egy „tényleg?”-et. Ez határozottan fárasztóbb volt, mint táncolni. Paula csak kapja meg, amit szeretne, hogy aztán végre elindulhassanak haza. Charlotte kezdeti jó hangulata eltűnőben volt, eszébe jutott mindaz a bosszúság, ami mostanában kijutott neki.

Mindennek betetőzéseképpen felfedezte őt. Dominik Lichtenthalt a Lichtenthal-Pharmától, a férfit, akinek tekintélyes summával tartozott. Dominik eddig tapintatosan viselkedett vele szemben, többször is szállított neki hitelbe, miközben Charlotte folyton csak hitegette. Mit fog majd gondolni, ha látja, hogy itt szórja a pénzét, miközben neki tartozik? Ahhoz persze, hogy mindenre meghívták, a férfinak nincs semmi köze. Charlotte újabban már egy másik beszállítótól rendelte az orvosságok nagy részét. A Lichtenthal-Pharma egyelőre szép csöndben volt, és Charlotte úgy gondolkodott, hogy az alvó oroszlánt jobb nem felébreszteni.

– Mi a baj? – kérdezte Peter Mohnhaupt.

– Semmi, csak egy kicsit émelyeg a gyomrom – mondta Charlotte, és ezt megerősítendő, a hasára szorította a tenyerét.

– Ó! – Peter Mohnhaupt kissé elhúzódott tőle. Ki érti ezt?

– Azt hiszem, pihennem kell egy kicsit. – És aztán a lehető leggyorsabban lelépni. Hol lehet Paula?

A helyén mindenesetre nem volt. Valószínűleg egy homályos sarokban csókolózik. Peter Mohnhaupt láthatóan belső küzdelmet folytatott magával: nem tudta eldönteni, hogy a karját nyújtsa-e, vagy inkább eloldalogjon. Micsoda egy tutyimutyi alak! De hova igyekszik Dominik Lichtenthal?

– Rosenberg kisasszony? Nem érzi jól magát?

A fenébe is!

– Így van – mondta Peter Mohnhaupt, és megkönnyebbültnek látszott, hogy a nehéz terhet valaki más vállára rakhatja. Dominik Lichtenthal úgy mosolygott, ahogy Peter Mohnhaupt soha nem tudna.

– Visszakísérhetem a helyére?

Nem volt sok választási lehetősége. Belekarolt Dominik Lichtenthalba, és hallgatott. A tenyerét továbbra is látványosan a hasára szorította, mutatván, hogy ez semmiképp sem a megfelelő alkalom egy hosszabb beszélgetésre. De amíg őt kíséri, Dominik Lichtenthal amúgy sem élne vissza a helyzettel. Lehet, hogy amott az a szőke nő éppen ezért néz rájuk olyan bosszúsan? Nem, a férfi nem fog mondani semmit. Sokkal inkább majd a főkönyvelője.

– Hívjak önnek egy taxit? – kérdezte szolgálatkészen.

– Nem, nagyon köszönöm. Egy barátnőmmel jöttem, aki bármelyik pillanatban felbukkanhat. – Hosszú szónoklat ez egy olyan személytől, aki éppen nagyon szenved, de a férfi láthatóan nem akadt fenn rajta.

– Akkor tiszta lelkiismerettel hagyhatom magára?

– Természetesen.

Dominik Lichtenthal elmosolyodott – azzal a bizonyos mosollyal –, udvariasan meghajolt, majd elindult a bosszús szőke hölgy felé. Charlotte kihúzta magát, Paulát keresve a tekintetével, aki azonban csak egy jó félóra múlva jelent meg kipirult arccal és csillogó tekintettel. Az oldalán a reménykedő lovagja.

– Mehetünk? – kérdezte Charlotte. – Nem érzem jól magam.

Paula bólintott. Ez volt a jel az indulásra, ami után az új ismerőse már nem számíthatott semmilyen elgyengülésre, mint például egy közös hazaútra, esetleg megfűszerezve egy kis kitérővel valamilyen szállodába.

– Tényleg nem nézel ki valami jól. Baj van? – kérdezte Paula, amikor már kint álltak az utcán, és a hűvös áprilisi éjszakában dideregve taxira vártak.

– Éppen most találkoztam Dominik Lichtenthallal.

– Itt van? – Paula arca felragyogott az elragadtatástól.

– Paula!

– Jól van, na. Még mindig nem tudsz fizetni neki, ugye? Miért nem veszel fel hitelt?

– Melyik bank adna?

Erre Paula nem tudott válaszolni, és Charlotténak sem volt kedve beszélgetni a témáról. Szerencsére ebben a pillanatban egy taxi kanyarodott be az utcába.

1925. május

Helenát kétszer is majdnem elütötte a villamos, mert csak arra a röpke pillanatra koncentrált, amikor két autó között elég hely nyílt, hogy átfusson az utca túloldalára. Az első alkalommal egy asszony rántotta el épp időben, másodszor pedig egy férfi lépett a sarkával a lábára.

– Hol a szemed, te ostoba tehén?

Helena hasznossá akarta tenni magát, és nem naphosszat csak tengeni-lengeni, miközben a húga dolgozik, és bevásárolni jár. Ez utóbbit magára vállalta hát, arra azonban nem számított, milyen komoly kihívást jelentő feladat is ez. Odahaza az ilyesmi mindig szórakoztatta. A faluban, az utcán mindig találkozott emberekkel, akikkel beszédbe elegyedhetett. Itt azonban tömeg volt, és lökdösődés. Mindenki sietett, az emberek csak önmagukkal voltak elfoglalva. Egyikük sem habozott használni a könyökét, ha másképp nem juthatott előre – Helena fájdalmas tapasztalatot szerzett, amikor egy áruszállító bicikli útjába került. Olyan gyorsan kapott egyet az oldalába, hogy reagálni sem volt ideje. Felháborodottan nézett körül, várva, hogy valaki majd mond néhány együtt érző szót, de vagy nem látott senki semmit, vagy nem érdekelt senkit az eset.

– Legközelebb figyelj oda jobban – mondta Charlotte részvétlenül, amikor Helena szitkozódva az asztalra tette a bevásárlókosarat.

– De hát figyeltem. Nálunk tekintettel vannak az idegenekre, itt viszont senkinek sem tűnik fel, ha valaki nem ismeri ki magát.

– Azt mindenki észreveszi, hogy te nem berlini vagy, erről biztosíthatlak. Az a hosszú copf és a kosár… Már csak egy kötött kendő hiányzik a válladról, és elmehetnél mazúriai parasztasszonynak. – Charlotte felállt az asztal mellől. – Ugye megbo- csátasz, de én már ettem. Az ebédszünetnek mindjárt vége. Ja, és ne csodálkozz, hogy lett egy kis felfordulás a szobádban. Szükségem volt kéttégelynyi krémre, és nem találtam meg mindjárt.

– Valóban? És szabad kérdeznem, mire kellett a krém?

– Riemers asszony egészen odavan érte. Azt mondta, hogy szebb ugyan nem lett tőle, de a bőre nem feszül olyan kellemetlenül. Nagyon kínos volt az arcátlan árat duplán elkérni.

– Na és? Azért megtetted?

– Nem volt más választásom, ha tisztességesnek akarunk látszani. Miután ő elégedett volt, én sem panaszkodhattam – vonta meg a vállát Charlotte. – De most már vissza kell mennem a patikába. Ugye rendet raksz itt? – kérdezte még futólag, majd elhagyta a konyhát.

Helena megemelte a lábos fedelét, és beleszagolt. Kelkáposzta vastagon szeletelt virslivel. Lehetne rosszabb is. Miután evett, elmosogatott és rendet rakott, bement a szobájába. Leült, és kirakosgatta maga elé a tégelyeket. Fehérek, nincs rajtuk semmilyen díszítés. Az állát a tenyerére támasztotta, gondolkodott. Az szóba sem jöhetett, hogy feladja. Ír az anyjának, hogy küldjön gyapjúviaszt. Ahogy eszébe jutott az anyja, lelkiismeret-furdalást érzett. Eddig csak két levelet küldött neki, pedig már három hete lakott Berlinben. Nem tudott miről írni, legalábbis örömteli dolgokról nem, azt pedig nem akarta beismerni, hogy az anyjának igaza volt: nem volt okos ötlet idejönni.

Felállt, és átment a nappaliba, ahol lenyitotta a szekretert. Némi keresgélés után talált minőségi merített papírt. Kézbe vette a töltőtollat, és finom kézírással felírta: Crème Vienne. Aztán még egyszer, és még egyszer. A papírból négyszögletes címkéket vágott ki. Most már csak a ragasztó hiányzott, de azt nem talált. Meg kell majd kérdeznie Charlottét, de már ennek gondolatától is elkedvetlenedett. Végül újból maga elé vett egy üres papírlapot, és ismét írni kezdett.

Crème Vienne

Exkluzív ajánlat – csak itt, a Rosenberg patikában.

Ezen a héten bevezető áron:

tégelyenként 1 márka 50-ért.

Így a következő héten jól meg lehet emelni az árat. Helena elégedett volt magával, végre azt érezte, hogy értelmes dolgot csinált. A patikában megtalál mindent, ami a krém kikeveréséhez kell: ez a hely sokkal jobban felszerelt, mint az ő otthoni kis konyhájuk. Nagyobb mennyiséget is előállíthat. Lehet, hogy Charlotténak lesznek kifogásai, de nem számít. Keresett valamit, amibe belerakhatja a címkéket, és az asztalra ürítette a ceruzatar- tóként szolgáló üvegedényt. Aztán fogta a címkéket és a reklámfeliratot, majd kiment a nappaliból. Az előszobai nagy szekrény mellett egy hosszú tükör lógott. Megállt előtte, hogy megnézze magát. „Az a hosszú copf és a kosár… Már csak egy kötött kendő hiányzik a válladról, és elmehetnél mazúriai parasztasszonynak.”

Mi lenne, ha feltűzné a haját? Valószínűleg akkor tényleg úgy nézne ki, mint egy nevelőnő Weimerhaus bárónő gyerekkorából. Helena az ajkába harapott. Régimódi. Otthon soha nem tartották annak, de itt és most képtelen volt másképp látni önmagát. Hallotta, hogyan nevezte Charlotte, amikor Paulával ült a nappaliban. Falusi liba. Felszegte az állát, és próbálgatta a kihívó pillantását, ami többnyire könnyedén ment neki. Falusi liba. Parasztasszony.

Hirtelen elfordult a tükörtől, és belépett a szobájába – mielőtt lement volna a patikába, letette a feliratot és a ceruzatartót. Charlotte éppen egy vásárlónak adott tanácsokat, lehalkítva a hangját, amikor meglátta Helenát, aki azért annyit még elcsípett, hogy valamilyen emésztési problémáról volt szó. Charlotte nyugodtan foglalkozzon ilyesmivel, Helenának máson járt az esze. A patika hátsó részébe ment, a laborba, ahol a gyógyszerek készültek. E mögött bújt meg a kis dolgozószoba, ahol áttekinthetetlen káosz uralkodott. Vajon az apja volt ilyen rendetlen, vagy Charlotte csinálta, amikor megpróbálta rendezni az iratokat? Helena átkutatta a polcokat, és végül talált is egy üvegcse ragasztót. Micsoda szerencse! Gyorsan a háta mögött hagyta a dolgozószobát, nem nézve Charlottéra, nehogy válaszolni kelljen a kérdéseire, majd visszasietett a szobájába, és elkezdte felragasztgatni a címkéket a tégelyekre.

Charlotte egész nap nem bontotta ki a levelet. Sejtette, hogy véget ért a türelmi idő. Talán azért vártak eddig, mert nem akarták pénzügyekkel súlyosbítani az apja halála miatt érzett gyászát. De most, hogy láthatóan jó hangulatban van, képes még táncolni is… Nos, mindenesetre Charlotte kellemetlen gyomortájéki idegességgel egyelőre az eladópult alá tolta a levelet. Csak akkor húzta elő ismét, amikor bezárta az üzletet.

A feladó a Lichtenthal-Pharma. A szálkás betűkkel írt név szinte szemrehányó volt. Dorgáló és követelőző. Charlotte nagy sóhajjal feltépte a borítékot, kivette a levelet, és hitetlenkedve bámult az összegre. Mindig tudta, hogy nagy az adósság, de eddig több-kevesebb sikerrel sikerült elnyomnia ezt a tudást. Te jó ég! Charlotte megszédült. És ez csak az egyike a követeléseknek. Vajon mit tesz Dominik Lichtenthal, ha tovább halogatja a törlesztést? A fenyegetés mindenesetre teljesen egyértelmű volt. Az aljas! Dúsgazdag ember, még sincs jobb dolga, mint megint rászabadítani a főkönyvelőjét? A kis Rosenberg ismét táncikál és kacérkodik az éjszakában. Kedves főkönyvelőm, vegye elő a hüvelykszorítóját, és ne spóroljon a fenyegetésekkel. Nevetségessé tennénk magunkat, ha nem vesszük rá a kis Rosenberget, hogy térden állva, zokogva csússzon-másszon előttünk. Költözzön csak be egy bordélyba, hadd árulja az egyetlen dolgot, ami még maradt neki.

Ez nem lehet igaz! Amúgy sem könnyű egy nőnek elvezetni egy patikát. Ugyan elég sok női gyógyszerész van, de majd mindegyikük alkalmazott. Patikára szóló engedélyt nők leginkább csak megörökölnek, és ő most elveszítheti azt. Adja föl, mert az apja, az Úr legyen hozzá irgalmas, nem tudott bánni a pénzzel? Charlotte nem is volt rá kíváncsi, hogy mire szórt el az apja egy vagyont. Mindenfélét sutyorogtak az emberek, amikor az apja részegen nekihajtott egy fának, és a nyakát szegte. Sokan azt feltételezték, hogy egy viszonyból lépett ki ezzel a trükkel. Igen frappánsan, és meglepő ügyességgel. Ezt Charlotte nem hitte el: az apja túlságosan is szeretett élni.

Amikor belépett a lakásba, a vacsora már az asztalon állt. Ehhez könnyen hozzá tudna szokni. Kár, hogy mindezt nem egy házvezetőnőnek köszönheti, hanem annak a személynek, aki a még megmaradt semmi felét is elvette tőle. Charlotte fáradtan lerogyott az asztalhoz. Étvágytalanul megfogott egy szelet kenyeret, megkente vajjal, miközben Helena borsmentateát szolgált fel, és maga is leült, hogy aztán rögtön felpattanjon.

– Mutatnom kell valamit.

– Nem ér rá később? – A homloka mögötti nyomás közeledő fejfájást jelzett. Tea helyett most nagyobb szüksége lett volna egy erős kávéra, de másnap korán kell kelnie. Vártak rá a főkönyvek is, és attól nem lesz kevesebb belőlük, ha halogatja a munkát.

– Nem tart sokáig. – Helena kisietett a konyhából, Charlotte pedig fölsóhajtott. Helena hamarosan visszatért a kosarával, és megmutatta az immár felcímkézett, fehér tégelyeket. Mintha villám csapott volna Charlottéba!

– Te szétszabdaltad a merített papírt?

– Amit az ember drágán ad el, annak drágának is kell látszania.

– Megőrültél? Ez kézzel készített merített papír. Tudod, mennyibe került?

– Nem mindet használtam el.

Csak nyugodtan! Mélyeket lélegezni, gondolta Charlotte. Amikor már úgy érezte, hogy ura a hangjának, és nem lesz túl hangos, akkor mutatta meg Helena a reklámfeliratot.

– Ezt nem fogod kitenni a kirakatba! Különösen nem ezzel az iszonytató „bevezető árral”!

– Nem kell azonnal kiabálni! És ki fogom tenni, akár tetszik, akár nem.

Charlotte szerette volna elragadni tőle, és darabokra tépni, de sejtette, hogy így csak további merített papírlapok esnének áldozatul.

– Tűnj a szemem elől! – kiabálta. – Nélküled is elég rossz már a helyzet. Semmi szükségem egy naiv falusi lányra, aki azt hiszi, hogy nagy pénzt szakít majd le a városban a vidéki pacsmagjával, miközben én nyakig ülök a pácban. Az anyád is ilyen ütődött volt? Ha igen, nem csoda, hogy az apám nem bírta ki tovább vele.

Helena elsápadt, de a várható dühkitörése elmaradt. Megfogta a kosarat, azt a szörnyűségesen régimódi, falusias kosarat, benne a tégelyekkel, és kiviharzott. Hamarosan hallható volt, ahogy bevágja maga után a szobája ajtaját. Charlotte a bejárati ajtó csattanásának jobban örült volna, de mit volt mit tenni. A fejfájása erősödött. Felállt, és az orvosságosszekrényből fejfájás-csillapítót halászott elő. Lenyelte egy korty vízzel, és visz- szaült az asztalhoz, hogy folytassa a vacsorát.

Miközben a kenyérre még lekvárt is kent, váratlanul lelkiismeret-furdalása támadt. Látta Helena üres tányérját, az érintetlen evőeszközt, a csészét, amelyben a tea lassanként kihűlt, és ettől csak még kényelmetlenebbül érezte magát. A fenébe is! Hát nem érdemel egy kis nyugalmat? Charlotte az asztalra csapta a kését, és olyan hirtelen állt fel, hogy a széke majdnem felborult. Helena ajtajához ment, kopogott, majd választ sem várva benyitott. Helena a kis íróasztalánál ült, és láthatóan írni készült. Valószínűleg egy levelet az anyjának, amelyben elhordja mindennek a gonosz féltestvérét.

– Nincs elég pénzünk ahhoz, hogy hagyhassuk megromlani az ételt. Gyere vissza, és egyél. – Charlotte nem adott lehetőséget a válaszra, megfordult, és visszament a konyhába. A nővére természetesen nem követte. Makacsul a szobájában maradt. Ha nem, hát nem. Charlotte befejezte a vacsorát, és mindent az asztalon hagyott. Feltételezte, hogy az éhség előbb-utóbb kihajtja Helenát a szobájából. Ha mégsem, akkor legalább rakjon rendet, ha már ő keresi a pénzt kettejükre.

Tíz perccel később egy csésze tea mellett ült az eladótér mögötti dolgozószobában, és próbálta feldolgozni a papírokat. A számlákat és a fizetési felszólításokat összeg és sürgősség szerint rendezte kötegekbe. Anyagi tartalékai nem voltak, a patika bevételéből éltek, amiből hó végére nem maradt semmi. A patika üzemeltetése folyamatos kiadásokat jelentett, hisz az orvosságokat nem adják ingyen. Ezzel már megint a Lichtenthal-Pharmánál tartott. A termékeiket kivette a kínálatból, hiszen csak akkor fognak újra szállítani, ha kiegyenlíti a tartozását.

Teltek-múltak a percek, a negyedórák, amikor hirtelen meghallotta, hogy valaki járkál a patikában. Valószínűleg Helena, hogy előkészítse a holnapi nagy napját, és elhelyezze a tégelyeit. Csinálja csak. Charlotte túl fáradt volt a vitához. A fejfájása sem akart enyhülni, és tekintettel az összegre, amit épp mostanra sikerült összeszámolnia, a kétségbeesése is egyre nőtt. Napközben könnyen elhessegette, de az esti és éjszakai magányban mindig visszatért.

– Menj férjhez – tanácsolta Paula az ilyen pillanatokban –, vagy tarts legalább szeretőt. Az majd elűzi a lidérceket.

– Na persze – válaszolta Charlotte a legutóbb. – Már csak egy gömbölyödő has hiányzik a boldogságomhoz.

– Gyógyszerészként nyilván eszedbe jut majd valami. És különben sem kell mindjárt a legrosszabbra számítani.

Köszönöm a jó tanácsot, de nincs rá szükségem. Charlotte folytatni akarta a munkát, amikor kinyílt az ajtó.

Helena egy krémestégelyt tett az íróasztalra.

– Tessék, a ház ajándéka, nehogy túl hamar megráncosodj – mondta, majd megfordult, és kiment, mielőtt Charlotténak eszébe juthatott volna egy frappáns visszavágás.

*

Te jóságos isten! Ebben a pillanatban csak ennyi jutott Helena eszébe. Te jóságos isten! Ez nem egy áruház, hanem… Elállt a szava. Eleinte csak megszeppenve állt, és a távolból nézte az impozáns épületet. Boldog volt, hogy a Pharus térkép útmutatása alapján baleset nélkül eljutott idáig. Azután elindult, és a tömeggel együtt belépett a grandiózus, boltozatos bejáratok egyikén. A többi látogató úgy viselkedett, mintha egészen hétköznapi dolog volna felkeresni a Kaufhaus Wertheimet. Helenát lenyűgözte az épület, melynek már csak a méreteitől is elállt a lélegzete. Alig volt odabenn, amikor ismét meg kellett állnia, hogy ámuldozva körbenézzen. Te jóságos isten! A fejét hátrahajtva felnézett az üvegkupolára, majd megcsodálta a márványkorláttal szegélyezett, az egyik emeletről a másikra ívelő lépcsőt.

Reggel Charlotte csak úgy, mintegy mellékesen említette meg az áruházat. Semmi sem készítette fel erre.

– Hol lehet itt ruhát vásárolni? – kérdezte Helena reggelizés közben.

– KaDeWe a Tauentzienstraßén, Tietz az Alexanderplatzon vagy Wertheim a Leipziger Platzon.

Helena félrenézett, amikor a tekintete találkozott két vigyorgó alkalmazottéval a rövidáruosztályon. Tudta, hogy milyen benyomást kelthet bennük. Az egyszerű, vidéki lány, aki először jár a nagyvárosban. Helena megtanulta már, hogy semmiképp sem szabad kimutatnia, mennyire le van nyűgözve, de itt képtelen volt elrejteni megilletődöttségét. Biztos volt benne, hogy még húsz év múlva is elvarázsolva fog bolyongani eb- ben az áruházban. A mesebeli császári kastély sem lehet ennél előkelőbben, választékosabban berendezve. És ez nem mese. Végigjárhatja az emeleteket, és megérinthet mindent. Ezt meg kell írnia az anyjának.

Helena lassan sétált tovább, egyszer erre, egyszer arra fordította a fejét. Termek, udvarok, átjárók, sarkok, színek, fény, pompa, és mindenekelőtt – mintha a levegőben lebegne – számtalan hang elbűvölő kakofóniája. Beleszédült a sok érzéki élménybe, az összevisszaságba, amiből első pillantásra hiányzott minden rendezőelv. Az egyik pillanatról a másikra került át az egyik csodából a másikba, felkavarta az áruk és luxuscikkek hullámzó tengere. Lépcsőkön ment fel, sodródott az átjárókban, további lépcsőket mászott meg, aztán lefelé indult, és hirtelen egy fodrászszalon előtt találta magát. Hunyorgott, mintha éppen egy álomból ébredt volna.

Egy mosolygó nő lépett hozzá.

– Hozzánk jött, hölgyem?

– Igen – vágta rá Helena gondolkodás nélkül.

Egy kényelmes fotelhez vezették, amellyel szemben egy fodrásztükör lógott. Mellette, egy kisasztalon divatlapok. A mosolygós nő megkérdezte, hogy kér-e kávét. Tekintettel a várható költségekre, Helena legszívesebben köszönettel elhárította volna az ajánlatot, de zsugorinak sem akart látszani.

– Igen, kérek – mondta olyan halkan, hogy meg kellett ismételnie.

– A ház vendége. – A nő mosolyába keveredett egy kis gúny, netán lenézés is, de Helena mindenesetre megkönnyebbült.

Miután megkapta a kávét, a nő a háta mögé állt; egymást nézték a tükörben.

– Mit kér, mosást vagy hajvágást?

– Modernebb frizurát szeretnék – mondta Helena. – Olyat, amilyet manapság viselnek a nők.

– Flappert?

Helenának sejtelme sem volt, mi lehet az a flapper, de modernnek hangzott, ezért bólintott. A nő arca felragyogott, mintha épp most tudta volna meg, hogy idén előbb kezdődik a karácsony. Leoldotta a szalagot Helena hajáról, és bontogatni kezdte a copfját.

Két órával később Helena ismét a folyosón állt, és a fejét furcsán könnyűnek, a nyakát pedig hűvösnek érezte. Felemelte a kezét, és megérintette a gondosan formára igazított haját. A nő még megkérdezte, hogy szeretné-e, ha kisminkelné, hogy a teljes kép tökéletes legyen, és Helena rábólintott. A végén egy idegent pillantott meg a tükörben. Egy idegent, akinek nagyobb volt a szeme, és áthatóbb a tekintete, fölötte a szemöldöke egyenletes és barnább, az orcáját pedig pirosító emelte ki. Sokan megnézték maguknak, de ezúttal nem lenéző, sokkal inkább elismerő tekintetekkel találkozott. Az idegen, akivé vált, úgy tűnt, sikert arat.

A segítőkész fodrásznőnek hála, most már azt is tudta, hol vásárolhat ruhát, de ennek ellenére is eltartott mintegy húsz percig, míg megtalálta a megfelelő osztályt. Tolongtak az emberek az álomszép ruhák között. Eleinte csak lenyűgözve álldogált, a táskáját erősen magához szorítva, szinte kapaszkodva belé, és körülnézett. Az árak elképesztőek voltak, és már a fodrásznál is többet költött a tervezettnél. Azt a pénzt hozta magával, amit a krémek eladásával keresett. A kezdeti nehézségek után meglepően jól fogytak. Nem döbbenetesen jól, de jól. Időközben Reimers asszony két barátnője is törzsvásárló lett. Helena mintha előre megérezte volna, hogy a pénz nem lesz elég, kivett a kasszából néhány nagyobb címletű bankót, és otthagyott egy cédulát, rajta a kölcsönzött összeggel. Arra az égiháborúra, ami később odahaza vár rá, most inkább nem is akart gondolni.

– Mivel szolgálhatok, hölgyem? – Egy fiatal eladónő állt meg előtte, és bátorítóan Helenára mosolygott.

– Két ruhára volna szükségem.

– Milyen alkalomra szánja?

– Hétköznap viselném őket.

– Értem. Jöjjön velem – mondta, és előrement a ruhákhoz, amelyeket Helena már meg is nézett magának. – Ezek kifordítható modellek. Az egyszerűbbeket ott találja, hátul.

A választási lehetőség, tekintve Helena pénztárcáját, meglehetősen korlátozott volt. Talán ha egy tucatnyit talált megfelelő áron. Közülük kiestek azok, amelyek rosszul álltak, mert például sápasztották, míg végül maradt három, amelyek közül még egyet visszatett a szerinte ügyetlen szabása miatt. Tehát megvolt a két ruhája, amiért jött. Az eladónő kitöltött egy blokkot, és a kasszák irányába mutatott.