MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Koloh Gábor

Nemzethalál

Születésszabályozás a Horthy-korszakban

részlet

© Koloh Gábor, 2026

© Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Fortepan / Laborcz György

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztő: Szarka Károly

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 479 7

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Bevezetés

Mussolini magyar gyermekei. Hogyan beszéljünk az egykézésről?

Mussolini beszéde

Bethlen István beszédei

Utóhatás

Az 1930-as évek egykevitája

Illyés Gyula útirajza

Hidasi harangszó

Horthy beszéde

Az egykevita az Országházban

Vázsonyi János

Kéthly Anna

Tildy Zoltán

Meskó Zoltán

A nemzeti közösség biologizálása és az orvosok szerepe a két világháború között

A társadalom biologizálása

A beteg Magyarország

A fajvédelem hosszú árnyéka

Nem és nemzet

A házasság intézményének válsága

A sokgyermekes anyák megítélése

Dísznők, öngyilkosok, magzatelhajtók

A vidék és a város ellentéte

A főváros megjelenése a sajtóban

Baranya

Tolna és Somogy

Határ menti területek

Terjeszkedő német tenger – pusztuló magyar falu?

A másoktól való félelem

Magyar és német települések népmozgalmi viszonyai

Kormányzói kegyelem egy magzatelhajtó orvosnak

Az ügy és a források

Kincses Imre élete

Az ügy sajtónyilvánossága

A fennmaradt peranyag tanulsága

A mohácsi német szolgálólány pere

Stagl Anna botlása

A német nyelv biztonsága

Idegen férfiak

Piac

Közösség

Eljárás

Összegzés

Bibliográfia

BEVEZETÉS

1929-ben magzatelhajtás miatt indult eljárás a húszéves mohácsi cselédlány, Stagl Anna ellen. Története nem volt egyedi: a két világháború közötti években a bíróságok és a sajtó egyre gyakrabban foglalkoztak hasonló ügyekkel. A kortársak számára ezek az esetek gyakran sokkal többet jelentettek egy-egy bűncselekménynél: sokak szemében mindez annak volt a jele, hogy valami alapvetően megváltozott a társadalom gyermekvállaláshoz való viszonyában.

Különös feszültséget teremtett a társadalomban, hogy a korszak népesedéspolitikája egyre erősebben ösztönözte a gyermekvállalást. A 18. század óta a nemzetállamok egyre intenzívebb kampányokat folytattak a gyermekvállalás serkentésére, és ezek a felhívások egyre szélesebb tömegekhez jutottak el.1 A termékenység növelésére irányuló politika elsősorban a nemzeti önérdekre hivatkozva igazolta törekvéseit, de kétségtelen, hogy komoly nemzetgazdasági tényezők is felsorolhatóak érvként a magasabb születésszám mellett. A „nemzethalál” gondolata – az a félelem, hogy a magyarság lélekszámban alulmarad más népekkel szemben – már a 18–19. század fordulójának magyar irodalmában is megjelent.2 A 20. század elején ez a gondolat a politikai propaganda hangvételét is erősen meghatározta. Nem véletlen, hogy az anyák és csecsemők védelmére 1915-ben alapított Országos Stefánia Szövetség így buzdította a nőket: „Magyar anyák, ti tehetitek naggyá Magyarországot!”

A mindennapi gyakorlat azonban sokszor mást mutatott. A két világháború között egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a magzatelhajtások száma jóval nagyobb lehetett annál, mint amennyit a bírósági ügyek vagy a hivatalos statisztikák sejtetni engedtek. A sajtóban egyre gyakrabban jelentek meg „angyalcsinálásról” szóló történetek, és a csecsemőgyilkosságokról szóló hírek is nagy visszhangot keltettek. Mindez különösen feltűnő volt egy olyan időszakban, amikor a csecsemő- és gyermekhalandóság már jelentősen csökkent.

Vajon a kedvezőbb halandósági mutatók mögött kizárólag az egészségügyi viszonyok javulása állt, vagy a nem kívánt terhességek egyre tudatosabb megelőzése is szerepet játszott? A két világháború közötti Magyarországon ezek a kérdések egyre erősebben kapcsolódtak össze a nemzeti jövőről folytatott vitákkal. A háborúból való kilábalást követően az 1920-as évek második felének néhány évig tartó gazdasági konszolidációja teret adott a revíziós törekvések nyílt vállalásának. A romló termékenységi tendencia iránti aggodalom pedig nemcsak a társadalmi problémákat inkább felvállaló újságírók, valamint szépírók (köztük különösen a népi írók), de az állami vezetők akaratából is egyre nagyobb hangot kapott.

A közép-kelet-európai régióban a 19. század utolsó harmada és a 20. század első harmada között zajlott le az úgynevezett demográfiai átmenet: az a folyamat, amely során a korábban magas születési és halálozási arányok fokozatosan alacsonyabb szintre csökkentek. A jelenség hatására megváltozott a családról való gondolkodás, erősödött a női szerepekről folyó diskurzus. A megélhetés körülményeinek és a gyermekvállalás mértékének összefüggéseiről folyó vitában egyre több vélemény fogalmazódott meg. Az országos és a regionális statisztikák mellett fontossá váltak a helyi gyermekvállalási szokások, amelyekre hivatkozva igyekeztek a kérdéssel foglalkozó véleményformálók különböző, ám inkább vészjósló lehetséges jövőbeli forgatókönyveket megfogalmazni.

Kötetem első részében a kérdés nemzetpolitikai hátterét vizsgálom meg. Úgy vélem, hogy a demográfiai átmenet nemzetközi terjedése a pronatalista politika nemzetközi terjedésével járt, méghozzá úgy, hogy a nemzeti verziók egyszerre bírtak egyetemes és nemzeti jellemzőkkel. Bár a viták sokféle formát öltöttek, az érvek gyakran hasonló mintázatot követtek. Az álláspontok rendszerint a társadalom meglévő törésvonalai – például politikai, társadalmi vagy etnikai különbségek – mentén rendeződtek. A különböző nemzeti változatoknak közös vonása volt a veszélyérzet felszítása, valamint a magas termékenységi arányokhoz kapcsolt idealizált nemzeti jövőkép hangsúlyozása. Az 1920-as évek francia, olasz és magyar pronatalista politikái ezen szempontok mentén jól párhuzamba állíthatók. A harmincas években a megerősödő nemzetiszocializmussal az idegenellenesség egyre nagyobb hangsúlyt kapott, és ez – például a zsidó magzatelhajtó orvosok és szülésznők elleni perek tárgyalása folyamán – egyre erősödött. A témában elhangzott parlamenti felszólalások mindezeket természetesen árnyalják.

A könyv második, terjedelmesebb része a társadalmi törésvonalak mentén vizsgálja az állami születéspárti politika propagandáját. Emellett magzatelhajtási eseteken keresztül elemzi a gyermekvállalás korlátozásának, illetve elutasításának társadalmi motívumait. A kérdés körüli viták több érzékeny témát is érintettek: az orvosok szerepét, a nők társadalmi megítélését, az etnikai különbségeket és a vidék–város ellentétét. A közigazgatási alkalmazottak köre volt leginkább kiszolgáltatott az állam akaratának, különösen az orvosok és a tisztviselők helyzete volt törékeny.

A Nem és nemzet fejezetben azt vizsgálom, miként ábrázolta a korabeli sajtó pozitív módon a sokgyermekes anyákat, illetve negatív módon a gyermektelen vagy csupán egy gyermeket nevelő nőket. A vallási törésvonal kapcsán egyrészt a szekularizáció hatása, másrészt a különböző felekezethez tartozó anyák gyermekvállalási tendenciája kerül a középpontba. A magyarországi közbeszédben a két világháború között az egykekérdés gyakran felekezeti színezetet kapott. A publicisztikában, politikai megszólalásokban és olykor a szakirodalomban is visszatérő toposz volt a „református egyke” és a „katolikus népszaporulat” szembeállítása. A jelenség ilyen értelmezése azonban elsősorban a korszak retorikai és ideológiai küzdelmeit tükrözte, és nem a demográfiai viszonyok tényleges szerkezetét. A történeti demográfia későbbi kutatásai alapján mostanra viszonylag elfogadottnak tekinthető, hogy önmagában a felekezeti hovatartozás nem magyarázza a termékenységi különbségeket.3 A családméret alakulását sokkal erősebben befolyásolták a foglalkozásszerkezeti különbségek, a földbirtokviszonyok, a lakóhely (különösen a városi–vidéki eltérések), a nemi szerepekkel kapcsolatos elvárások, valamint egyes régiók sajátos etnokulturális hagyományai. Ebből a szempontból a felekezeti különbségek gyakran inkább közvetett módon jelentek meg: egyes felekezetek bizonyos társadalmi rétegekben vagy régiókban voltak felülreprezentálva, így a termékenységi mintázatok olykor vallási különbségként látszottak. A jelenség mögött azonban rendszerint a társadalmi szerkezet eltérései álltak. Más szóval: nem a felekezet önmagában, hanem a felekezethez kapcsolódó társadalmi környezet bizonyult meghatározónak. Az etnikai törésvonal a korszakban a terjeszkedő német politika hatására izzott fel, de itt tárgyalom a zsidók megítélésének kérdését is. A vidék és város ellentétének bemutatása során nemcsak az alapvető életmódbeli különbségek hatásáról folyó párbeszédet, de a termőföld felaprózódásának és az országhatár szerepének kérdését is elemzem. A következő fejezetekben a politikai retorikát az érintettek mindennapi tapasztalataival állítom szembe, amelyhez néhány magzatelhajtási per részletes vizsgálata is segítséget nyújtott. Az alulról felfelé történő vizsgálat így képes bemutatni azt az ellentétet, amely a termékenységi arányszám csökkenésének jelenségéből fakadt. Vagyis azt, hogy a pronatalista politika érvrendszere miért nem volt meggyőző a nők számára, és fordítva, miért gondolta úgy az állam, hogy ezen változtatni tud.

A két világháború közötti Magyarországon az egykekérdés nem pusztán demográfiai jelenségként jelent meg, hanem politikai és kulturális jelentéssel telítődött problémává vált. A következő fejezet ezért azt vizsgálja meg, hogy ez a politikai nyelv miként alakult ki a húszas évek végén. Különösen fontos ebből a szempontból az olasz pronatalista politika hatása, amely a magyar közéletben is mintaként szolgált. A továbbiakban ezért először azt mutatom be, hogyan kapcsolódott össze a magyar népesedési diskurzus az európai – elsősorban az olasz – pronatalista gondolkodással.

✶✶✶

A kézirat elkészítését sokan segítették értékes gondolataikkal és meglátásaikkal. Ennek az inspiráló szellemi körnek minden észrevételéért, javaslatáért roppant hálás vagyok, és túlzás nélkül állíthatom, oldalakat töltene meg, ha felsorolnám, ki mivel járult hozzá ehhez a kötethez – erre itt nem vállalkozom. Fontosnak érzem viszont kiemelni, hogy a kutatás a Magyar Tudományos Akadémia Bolyai János Kutatási Ösztöndíjának (BO/00110/22) támogatásával valósult meg. Ehhez nyújtott a lehetőségekhez mérten nyugodt körülményeket munkahelyem, az ELTE Humán Tudományok Kutatóközpontja Történettudományi Kutatóintézet – köszönöm ezt Balogh Balázsnak és Molnár Antalnak. Hálával tartozom szűkebb intézeti környezetemnek, így elsősorban a Horthy-korszakot kutató osztálynak: Ablonczy Balázs, Bartha Ákos, Fedeles-Czeferner Dóra, Hornyák Árpád, Révész Tamás, Romsics Gergely, Stark Tamás, Turbucz Dávid, Vörös Boldizsár és Zeidler Miklós számos inspiráló gondolatot és észrevételt fogalmaztak meg a témát szorosabban vagy messzebbről érintő beszélgetéseink során. Egyetemi alma materem és munkahelyem, az ELTE Bölcsészettudományi Kar Gazdaság- és Társadalomtörténeti Tanszék munkatársainak ugyancsak nem tudom kellően kifejezni a hálámat azért, hogy az elmúlt másfél évtized során milyen odaadással figyelték és támogatták munkámat. Mint disszertációmnak, ennek a könyvnek a fogantatása is mesterem, Kövér György 2010-ben tartott egyetemi előadására vezethető vissza. Halmos Károllyal számos közösen tartott óránk során, úgy hiszem, én tanultam a legtöbbet, ahogy a Pogány Ágnessel közös banktörténeti kurzusunkon is. Szívós Erikának egy-egy kéziratomhoz fűzött észrevételei, Mátay Mónika tiszazugi kutatási projektje, Szijártó István, Estók János, Bolgár Dániel és Papp Barbara előadásai, az általuk kutatott kérdések és problémák hatása közvetve vagy közvetlenül megjelennek e könyv oldalain. Szemléletformáló hatással volt rám a Horváth Sándor és Apor Péter vezette posztdoktori szeminárium, ahol nemcsak tőlük kaptam fontos visszajelzést, de mások mellett Békéssy Lilitől, Gucsa Magdolnától, Gyimesi Emesétől, Huhák Helénától, László Szabolcstól és Török Zsuzsától is. A könyv egyes fejezetei korábban külön tanulmányként is megjelentek, ezért köszönettel tartozom Deák Ágnesnek, Sipos Balázsnak, Tringli Istvánnak, valamint kézirataim névtelen bírálóinak.

A Hajnal István Kör Társadalomtörténeti Egyesület közössége éppúgy inspirált az elmúlt évek során, mint a kézirataim bírálóitól kapott kritikák, javaslatok. Köszönettel tartozom a felkeresett levéltárak munkatársainak éppúgy, mint a szeghalmi Péter András Gimnázium oktatóinak a kutatásban nyújtott segítségért. Köszönöm Tatár Krisztának a rendelkezésemre bocsátott sajtógyűjteményét, miként ugyancsak köszönöm a Jaffa Kiadó szerkesztőinek a kézirattal végzett munkájukat. Hálás vagyok édesanyám, Fehér Rozália és feleségem, Gink-Miszlivetz Sára támogatásáért.

Bár az eredmény közös, a könyvben található minden hibáért, tévedésért kizárólag engem terhel a felelősség.

1 Melegh, 2014: 29.

2 Bíró, 2012.

3 A kérdés morálteológiai szempontú összefoglalására lásd: Somorjai, 1990.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License