A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Allegra Goodman: Isola

The Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Első kiadás

Fordította

Gázsity Mila

Copyright © Allegra Goodman, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Mark Owen / Trevillion Images

Szerzőfotó © Joshua Meyer

A könyvben szereplő bibliaidézetek fordításai Károli Gáspár revideált bibliafordításából (1908) származnak.

A könyv fikció, minden esemény és párbeszéd, az összes karakter az ismert történelmi alakok kivételével a szerző képzeletének szüleménye. A valós történelmi személyekhez köthető események és párbeszédek teljes egészében fikción alapulnak, a cél nem a valós események és párbeszédek hű ábrázolása volt. Bármilyen más egyezés élő vagy holt személyekkel csupán a véletlen műve.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-682-8

Madeleine Joyce Goodman emlékére

Prológus

Még mindig madarakról álmodom. Nézem, ahogy köröznek, lebuknak a tarajos hullámok közé, és felreppennek a nap felé. Kiáltok, de nem jön válasz. Egyedül vagyok, egy sziklaszigeten állok.

A tekintetem hajókat keres a látóhatáron, és fel is figyelek három vitorlásra. Elég közel vannak ahhoz, hogy meghalljanak.

Megtöltöm a puskámat, és a levegőbe lövök.

Mezítláb leszaladok a partra, és úgy érzem, ha kinyújtanám a kezemet, akár az árbócszalagokat is megérinthetném.

A kövek felsértik a talpamat, véres lábnyomok jelzik az utamat. A tüskebokrok belekapnak a ruhám ujjába, és összekaristolják a karomat.

– Várjanak! Álljanak meg! Mentsenek meg! – kiabálom.

A parancsnok meghallja a hangomat és a puskalövést. A feketébe öltözött alak kiáll a fedélzetre, hogy lássa, ahogy könyörgök. Mosolyog, miközben segítségért esdeklek.

Amikor megint elsütöm a fegyvert, tízezer madár rebben fel vijjogva. A szélben erősen csapkodnak a szárnyukkal. A tengerészek mind látnak és hallanak engem, de a parancsnokuk utasítja őket, hogy hajózzanak tovább.

Hiába nyúlok feléjük, nem érem el a vitorlásokat. Megpróbálom követni őket, és belegázolok a tengerbe.

Hiába a küszködés, átázott szoknyám súlya lehúz. Felsikoltok, a szám megtelik tengervízzel. Nem tudok repülni. Nem tudok úszni. Nem menekülhetek el a szigetemről.

ELSŐ RÉSZ

PÉRIGORD

1531–1539

A legfontosabb mindenekfelett, hogy őszintén, minden hiteddel, minden erőddel azon légy, nehogy olyat tegyél, mondjál vagy gondoljál, amivel megharagíthatod Istent. Sose engedj a világ, a test vagy az Ördög ravasz kísértéseinek. Hogy erényesebben élj, hogy megóvd magadat a bűntől, emlékezz vissza, mit mondott Szent Ágoston arról, hogy egyetlen órában sem lehetünk bizonyosak. Nyomorult tested elpusztul, elenyészik, férgek falják fel, és szegény lelkednek egyedül kell szembenéznie a következményekkel.

Beaujeu-i Anna:

Leckék leányom számára, II. 1517 táján

1

Nem ismertem az anyámat. Meghalt azon az éjszakán, amikor világra jöttem, így csak elhaladtunk egymás mellett a sötétben. Róla neveztek el Marguerite-nek, és rám hagyta a rubinköves gyűrűjét, de más emlék nem maradt tőle. Az apámat sem ismertem. Háromesztendős voltam, amikor a királyért harcolva életét vesztette a paviai csatában. Aztán gazdag lettem, bár ennek nem voltam tudatában, majd pedig szegény, de erről sem tudtam. Egy périgord-i kastélyt örököltem, amelyhez falvak, szőlők és napsütötte mezők tartoztak, csakhogy nem voltak élő szüleim, nagynénéim vagy nagybátyáim. Szolgák vettek körül, de nem volt sem nővérem, sem bátyám – egyedül voltam.

Damienne, a dajkám lett az első tanítóm. Öreg volt, legalább negyvenéves, hajdan vörös haja téglaszínűre fakult. A tekintete okos, de fáradt, a szája környéke csupa finom ránc, akár a vasalatlan vászon. A teste vaskos, a hasa puha, a melle olyan, mint egy párna. Amikor lefeküdtünk, mindig úgy húzott magához, mintha a saját gyermeke volnék – nem voltam az, de a dajkám hozzám tartozott, mivel már kislány kora óta szolgálta a családomat.

Tőle tudtam, hogy az apám nemes férfi volt, nemcsak a származása, de a csatatéren tanúsított bátorsága miatt is. Miután megölték a lovát, karddal és lándzsával harcolt tovább, míg egy íjász nyila át nem ütötte a nyakát. Összeesett, az emberei letörték a nyíl kiálló végét, és a sátrába vitték, ahol egy felcser kivágta a nyílhegyet. Apám mindeközben azt követelte, hadd térhessen vissza a harctérre. „Vigyetek vissza” – zihálta, pedig ömlött belőle a vér. Patakzó vérét rubinvörösnek képzeltem.

Ami az anyámat illeti, valódi szépség volt. Az én szemem is zöld, az övé azonban mélyebb árnyalatú zöld volt. A hajam borostyánszínű, az övé aranylott, akár a téli búza. Anyámnak hosszú ujjai voltak, és elegáns keze. Amikor lanton játszott, minden hang tökéletesen zengett, de szerény természete miatt kizárólag a hölgyei előtt zenélt. Gyermekként szelíd volt, és engedelmes – ami engem illet, a dajkám igyekezett megtenni minden tőle telhetőt.

Damienne mindennek nagy feneket kerített, de kedves asszony volt. Mindig elnézte nekem, ha próbára tettem a türelmét. Csak különleges alkalmakkor jött ki a sodrából. A gyámom első látogatásakor olyan szigorúan szólt hozzám, hogy megriadtam. Hívattak, és amikor lementem, a dajkám megszidott:

– Így nem mutatkozhatsz! A cipőd gyalázatosan néz ki!

– Mitől gyalázatos? – tudakoltam, miközben rám adta az ezüstös ruhaujjat.

Damienne határozott mozdulattal leültetett, mire én megbántottan lerogytam a székre, de nem enyhült meg.

– Húzd ki magad! A hátad hozzá ne érjen a széktámlához.

– Miért ne? Mi történik, ha hozzáérek?

– Ne kérdezősködj.

– De miért?

– Ó, az ég szerelmére!

A dajkám nem tudott olvasni, imádkozni azonban megtanított. Miatyánk. Üdvözlégy, Mária, malaszttal teljes. Eleinte a saját szüleimre gondoltam, amikor kimondtam ezeket a szavakat, Damienne azonban kiirtotta belőlem ezt a gyermeki eretnekséget. Nem a saját atyánkhoz és anyánkhoz imádkozunk, hanem a világ Atyjához és Anyjához, a mennyekben uralkodó királyhoz és királynőhöz. Így értettem meg, hogy én az Úré és Szűz Máriáé vagyok, ők azonban nem tartoznak hozzám. Ugyanez volt érvényes az örökségemre is. Nem igazgathattam a saját birtokaimat, de volt egy gyámom, aki a házasságkötésemig rendelkezett a földjeim ügyeiről. Már eljegyeztek, és az volt a terv, hogy ha megérem, tizenöt éves koromban férjhez megyek.

Ha nem érem meg, talán a mennybe kerülök. A lelkem a legmagasabb tornyok felett lebeg majd. Nem tapasztalok éhséget, nem szenvedek a hidegtől, és hallgathatom az angyalok énekét. Mivel erre tanítottak, eltöprengtem: akkor miért nem halok meg, és repülök fel a mennybe most azonnal? Damienne azt felelte, hogy szégyelljem magam. Bűn ilyesmit kérni, és egyáltalán, hogy gondolom, hogy egy rossz gyermek bebocsátást nyerhet a mennyországba? Egy olyan gyermek, aki ügyetlenül kézimunkázik, és tetvek másznak a hajában. Még mindig talált serkét a fejemen, pedig most fontos volt, hogy hölgynek tűnjek.

– Szörnyű. – Úgy húzta le a tetűtojásokat a hajszálaimról, mintha apró bogáncsok lennének. Anyám bezzeg szinte sosem tetvesedett meg – no de ő földre szállt angyal volt. Elképzeltem, hogy a tetvei is pici angyalkák voltak.

Rossz gyermek voltam, ahogy Damienne is megmondta. A ruhám alja elrongyolódott a durván faragott lépcsőkön, mert folyton felmásztam a toronyba a tájat bámulni. A lőrésekkel szabdalt, félelmetes, ódon északi és nyugati tornyok sziklaoromra épültek, hogy az ellenőrzésük alatt tarthassák a környéket, és védelmet nyújtsanak. Fentről kitekintve láthattam a falvaimat, a gyümölcsöseimet, a szőlőimet és a zöldes vizű, kanyargó folyót, amely felett kőhíd ívelt át. A cipőm az istállóban ment tönkre, amikor beszaladtam, hogy megnézzem a lovakat. Damienne mindig utánam sietett, de nem volt elég gyors, ezért megállt, és segítségül hívta a lovászokat. Én pedig – amilyen tapintatlan gyermek voltam – elbújtam előle. Besurrantam a vályúk és az istállóajtó mögé… de végül aztán követtem a dajkámat a házba.

– Ez Isten akarata – sóhajtotta épp Damienne, mert állandóan gondot okoztam neki. Fésülés közben szétoszlatott a fürtjeimen egy csepp olajat, és olyan szorosan fonta be őket, hogy a szemem is kigúvadt. – Hozzá ne nyúlj! – intett, feltett a fejemre egy gyöngyös diadémot, és elém tartott egy tükröt.

Elkerekedett szemű, a súlyos ékszerektől merev tartású lány bámult vissza rám, és a látvány megnevettetett.

– Hát semmit sem értesz?

Nem értettem, de megpróbáltam Damienne kedvében járni. Komoly képet vágva, megfontolt léptekkel indultam a találkozóra a gyámommal. A lépcsőn lefelé a dajkám segített felemelni a szoknyám alját.

Visszhangos átjárókon és egy galérián át jutottunk el a nagyteremhez, amely hosszú volt, akár egy templomhajó, és mintha a mennyekig nyúlt volna fel. Az anyám családja építtette, tehát az én csarnokom volt, de csak ritkán mentem be oda, mert a terem hatalmas volt, én pedig kicsi.

A kastély nyilvános termeiről éppoly keveset tudtam, mint a tanyáimról és a szőlőimről, mivel a teljes birtokomhoz hasonlóan ezeket is csak névleg birtokoltam. A szolgálók megtették, amit kértem. Hárman voltak, Françoise, Claude és Jeanne, de ezeket a lányokat a kulcsárnő utasította, ő maga pedig a gyámom intézőjének felelt. A földjeimen férfiak dolgoztak, de én semmit sem tudtam róluk. Az intéző szedte be a bérlőktől a pénzt, és átadta a gyámomnak. Hozzá került a gyümölcsöseimben, a rétjeimen termett haszon. Hozzá került a szőlőtöveim gyümölcse, a fáimon termő alma, az ősszel leszüretelt dió. Ez mind az ő járandósága volt. Amikor beléptem, a gyámom olyan arckifejezéssel várt, mintha mindez valóban az övé lenne, és úgy köszöntött, mintha én volnék a vendég.

Ez a férfi otthon volt az effajta előkelő csarnokokban, én azonban izgatottan bámultam a boltíves ablakokat és a vadászjelenetekkel díszített faliszőnyegeket. A gyámom mögötti szőnyegen szarvasok voltak, az egyik épp szökellt, egy másikat, egy bikát pedig vadászok mészároltak le.

– Jöjjön ide, kisleány – szólalt meg a gyámom.

Miközben bókoltam, észrevettem, hogy Damienne keze remeg. Azért tűnt fel, mert még sosem láttam reszketni.

A gyámom, Jean-François de la Rocque de Roberval atyám kuzinja volt, és azért számított fontos személynek, mert gyermekkori barátság fűzte a királyhoz. Atyám azonban nála is fontosabb ember volt, legalábbis így hallottam Damienne-től. Anyám ereiben királyi vér folyt. A gyámom azonban rendelkezett azzal az előnnyel, hogy még mindig életben volt.

Roberval utazó volt, aki tengereken vitorlázott át, hogy megvédje Franciaországot az angol hajóktól. Emiatt aztán kedvelték itthon, rettegtek tőle külföldön, és híres volt mindenütt a világban. Az arca sápadt, a zekéje fekete, kék szeme azonban élénk és tiszta, a tekintete átható. Őszülő szakálla elkeskenyedett, az álla ettől hegyesnek tűnt, akár a rókáé. Egy sötét fából ácsolt asztalnál ült, a keze ügyében vaskos könyv és borral teli kancsó. Az asztalon láttam még egy gyémántként sziporkázó kristálykelyhet, és ami ennél is jobban megragadta a figyelmemet: egy több részre osztott ébenfa szekrénykét apró fiókokkal, ajtócskákkal.

A gyámom a titkárához fordult, aki egy kisebb asztalka mögött ült, és azt kérdezte:

– Ő lenne a kuzinom? – Azért nem ismert, mert addig sosem kívánt találkozni velem.

– Igen – felelte a titkár.

Roberval tetőtől talpig végigmért. Olyan szenvtelen arccal tanulmányozott, mintha csak egy macskakölyök lennék, amelyet lehet, hogy megtart majd, de az is lehet, hogy vízbe fojt.

– Hány esztendős?

– Kilenc, uram.

– Ígéretes gyermek – jegyezte meg.

Miféle ígéret, töprengtem el magamban. De a dajkámtól jó nevelést kaptam, ezért tartottam a számat.

– A korához képest elég kis termetű – vetette oda a gyámom a titkárának. Ami nem is volt igaz, de senki sem tiltakozott. – Nőnie kell. Jöjjön közelebb – utasított, úgyhogy odaálltam elé, olyan közel, hogy megérinthettem volna a szekrénykét. Mennyire vágytam rá! Mintha az én kezemre gondoltak volna, amikor azokat az apró fiókokat készítették. Úgy szerettem volna, ha a gyámom nekem ajándékozza azt a játékszert! Ő, aki minden dolgok őrzője volt. A kis kabinetszekrény miniatűr palotára emlékeztetett: a homlokzatán timpanonok, a fiókokat közrefogó oszlopocskákat elefántcsont berakással díszítették. Vajon mit tarthatnak benne? Ékköveket? Iratokat? Szent ereklyéket?

A gyámom látta, mennyire megbámulom a szekrénykét, de nem rótt meg érte.

– Szeretné megnézni?

Felnéztem rá, és elöntött a boldogság, amikor intett, hogy lépjek közelebb. Odahúzott magához, hogy megszemlélhessem az aranyozott oromdíszeket, a hornyolt oszlopokat, az intarziás ajtókat, aztán… csak megpöccintette az ujjával, és kinyílt az alsó fiók.

Hátrahőköltem, kis híján a gyámom karjába ugrottam.

– Mit lát? – kérdezte jót derülve.

– Aranyat – suttogtam a tallérokkal teli fiókra meredve. Még sosem láttam sem ilyen szekrénykét, sem ennyi pénzt.

– Ebből fizessétek a ruháit és a tanulmányait. – Roberval egy maréknyi aranyat nyújtott Damienne felé. A dajkám köszönetet mormolt, és már kezdett volna kihátrálni a helyiségből, amikor a gyámom újra felém fordult. – Min játszik?

– Semmin, uram.

– Semmiféle hangszeren?

– Semmilyenen.

– Írni tud? – Amikor nem válaszoltam azonnal, így folytatta: – Le tudja írni a nevét? – Bólintottam, bár a betűim nem voltak valami szépek. – Olvasni tud?

– Azokat a szavakat, amiket ismerek.

– El tudja olvasni a szavakat, amiket már ismer?

– Igen, uram.

Elmosolyodott.

– Nos hát… tanuljon. Ne legyen ostoba.

Nem vagyok ostoba, vágtam vissza magamban. Egyáltalán nem vagyok ostoba a koromhoz képest. Aztán a kabinetszekrényre néztem, és azt gondoltam: de ha mégis olyan kicsi volnék, akkor adja nekem ezt a kis ajándékot. Hadd játsszak vele, hadd tartsam benne a saját kincseimet, a rubinomat, a gyöngyeimet, a nyakláncomat, a kisollómat. Adja nekem, hadd legyen ott a szobámban. Ez volt a kimondatlan vágyam, és egy pillanatra azt hittem, teljesülni fog. A gyámom csodálkozva nézett rám – én azt hittem, az arca nagylelkűségről tanúskodik.

Vártam.

Az arckifejezésemet tanulmányozta.

Aztán elbocsátott:

– Menjen.

Magyarázatra várva felpillantottam rá, de hallgatott. Bókoltam, a gyámom pedig már fel is állt, hogy megbeszéljen valamit a titkárával.

Lassan baktattam Damienne mögött, végig a galérián és az átjárókon. Már a lépcsőnél jártunk, amikor megkérdeztem:

– De miért…

– Csitt! – intett a dajkám.

Egész addig nem beszélhettem, amíg vissza nem értünk a lakrészünkbe, az elegáns lakosztályba, ahol hajdan anyám élt. Itt volt az én hálószobám, szalonom és ebédlőm is. Baldachinos ágyamon zöld függönyök lógtak, faragott karosszékek álltak a fejedelmi kandalló mellett… de nem voltak apró játékszereim, csecsebecséim, nem volt titkos rugójú szekrénykém.

– Bárcsak az enyém lehetne… – szólaltam meg.

– Hogy mit szeretnél, az nem számít – szakított félbe Damienne.

– Sosem fogod a pártomat! – tiltakoztam.

– Mindig a te oldaladon állok – jelentette ki.

– Az nem ugyanaz.

– Ne duzzogj! – intett. – Nem méltó hozzád.

– De a karomat sem tudom mozdítani. – Ott álltam előtte, ő pedig kioldotta ezüst ruhaderekamat, kibontotta a hajamat, és kiszedte a fonatok közül a gyöngyös diadémot.

– Most már biztonságban leszünk – jegyezte meg. – A gyámod napkeltekor elutazik a titkárával együtt. A lovászfiúk már a lovát csutakolják. Azt mondják, tengerre száll. Vagyis nem fog elválasztani bennünket egymástól.

– Miért tenne ilyet?

A dajkám felsóhajtott.

– Miért tesznek bármit is a hozzá hasonló férfiak? Mert módjukban áll.

A hangja komoly volt, de nem foglalkoztam vele. A kastély az enyém volt mindenestől, beleértve Damienne-t is. Akkor meg hogyan mondhatna ellent nekem a gyámom, hogyan mondhatna ellent a dajkám? Habár még gyermek voltam…

Nehezteltem Robervalra, és örültem, hogy elhajózik, Damienne azonban úgy viselkedett, mintha lángtengeren keltünk volna át.

– Hála az égnek együtt maradunk.

– Remegett a kezed – csipkelődtem.

– Csitt.

– Féltél. – Kihúzta magát, mintha megsértődött volna, de ügyet sem vetettem rá. Vászoningemben az ágyhoz szaladtam, rávetettem magam, és hason fekve elnyúltam rajta. – Féltél! Féltél!

– Itt nincs helye visítozó, ugrabugráló lányoknak – jelentette ki, de már mosolygott, és a pénzt számolgatta. Közösen kiöntöttük az ágytakaróra a kereszttel díszített csillogó, színarany érméket. Úgy éreztem, túl szépek ahhoz, hogy elköltsük őket, Damienne szerint azonban szó sem lehetett arról, hogy megtartsunk akár egyet is. Új kesztyűket, új köntösöket rendelünk, és kapok egy kalitkában lakó madarat. Vásárolunk egy faragott ládát a kelengyémhez, és egy virginált is, amelyen gyakorolhatok. Egy mester zenére tanít majd, és lesz egy tanítóm, hogy javuljon a kézírásom. Órákat veszek tőlük, hogy megtanuljam, hogyan éljek, hogyan viselkedjek hölgyként, és hogy el tudjam olvasni azokat a szavakat is, amiket még nem ismerek.