Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. Fejezet Thénard előadása

II. Fejezet Berselius kapitány

III. Fejezet Az elefántpuska

IV. Fejezet Az utazás

V. Fejezet Yandjali

VI. Fejezet A Kongó erdeinek hangja

VII. Fejezet Az öregvad

VIII. Fejezet Meens Andreas

IX. Fejezet A Néma-mocsarak

X. Fejezet A büntetés

XI. Fejezet Délnek

XII. Fejezet A távoli elefántországban

XIII. Fejezet A nagy csorda

XIV. Fejezet A felfordult tábor

XV. Fejezet A ragadozók lakomája

XVI. Fejezet Vezető nélkül

XVII. Fejezet A sivatag ítélkezik

XVIII. Fejezet A napnyugta felé

XIX. Fejezet Isten küld vezetőt

XX. Fejezet A Néma-mocsarak kísértenek

XXI. Fejezet A bosszúálló

XXII. Fejezet A mocsarak a holdvilágnál

XXIII. Fejezet Az aranyfolyam

XXIV. Fejezet Párizs

XXV. Fejezet Álmok

XXVI. Fejezet Berselius megpillantja másik énjét

XXVII. Fejezet Maxine

XXVIII. Fejezet Berselius kapitány visszatérése

XXIX. Fejezet A liliomtábor között

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henry de Vere Stacpoole

A CSENDES MOCSARAK

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-557-0 EPUB
ISBN 978-963-559-558-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1910

a mű eredeti címe:
The Pools of Silence

a borító Thomas Baines (1820 – 1875)
Elefánt az Alsó-Zambézi sekély vízében
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. Fejezet
Thénard előadása

Nyugovóra hajlott a nap Párizs fölött. Vérvörös színű, erőszakos formájú nap volt, mint valami gonosztevő kerek arca, amint bebámul egy puszta, hideg szoba ablakán.

Január negyedikét írták s ezen a napon tartotta utolsó előadását Thénard Félix a beaujoni kórházban.

Ezt az előadási sorozatot nem egyetemi hallgatóknak szánták, hanem végzett férfiaknak, akik valamely speciális téren még tovább óhajtották képezni magukat. A Beaujon hírneves idegorvosának, Thénardnak osztályában képviselve volt Európa minden országa és körülbelül a világ fele. Voltak ott férfiak Budapestről, Bécsből, Madridból, Németországból és Japánországból, Londonból és New Yorkból, tele ülték az előadóterem padjait.

Quincy Paul Ádám dr. Amerika egyik képviselője, akkor lépett be a beaujoni előadóterembe, mikor a nap utolsó sugara Montmartre legmagasabb pontját érintette és Párizsban kigyulladtak az első lámpások.

Gyalogosan jött otthonából, a Dijon utcából idáig, mert az omnibuszt lassú és kényelmetlen forgalmi eszköznek, a bérkocsit pedig drágának találta; életének jelen pillanatában a pénz igen kellemetlen valami volt, olyan kellemetlen, amilyen csak a pénz tud lenni, mikor... fogalommá zsugorodik össze.

Ádám szép szál derék férfi volt. Vermont-beli, igazi amerikai úriember, mellkasméretében csaknem olyan nagy volt, mint érzéke finomságában. A szó szoros értelmében a földről küzdötte magát fölfelé; valamelyik tengerparti kávéházban mint »pikoló« rakta félre a garasokat, hogy tanulmányait végezhesse. A becsületét kivéve, mindent félretett óriási küzdelmében a szabadságért és egyéni életért. Végső kiképeztetését utazgatva végezte. Így jutott el Párizsba.

Az egyéniség ad minden amerikai embernek bizonyos nagyságot; és Ádám e tekintetben amerikai volt a szó legerősebb értelmében.

Éppen huszonhárom esztendős volt, de harmincat mutatott. Ami a vonásait illette, inkább, csúnya volt, olyan arc, amelyre rossz időkben az ember önkéntelen visszaemlékezett.

Öt perc hiányzott még az előadás kezdetéig, a fiatalember benézett az ajtó üvegén; a helyiség csaknem teljesen tömve volt, így ő is helyére sétált.

Ádám kinyitotta jegyzőkönyvét, meghegyezte ceruzáját és némán figyelte a gáz sercegését, majd az ajtó felé fordította fejét: a két szárny éppen ketté vált, hogy Thénard besétálhasson rajta.

Thénard alacsony emberke volt és meglehetősen ócska frakkot viselt. Az ember önkéntelenül is ellenszenvet érzett ezzel a közönséges külsejű bourgeois-val szemben; a hangja hozzá kellemetlen, érdes volt; ám alig fogott az előadáshoz, rögtön elfeledtette megjelenését.

A tizenkettedik előadása volt és az utolsó ebben a sorozatban; címe: »Az emberi elme, mint egyszerű, becsületes gép«.

Hideg, könyörtelen előadás volt, a romantikának, költészetnek gyökerestől tépte ki és dobta el a szívét; vallásokról szólt vallástalanul. Azt a remek gondolatot pedig, amely hófehér szárnyon, diadalmasan lebeg minden gondolat fölött: a lelket, teljesen ignorálta.

Mikor az előadás véget ért, és a hallgatóság kifelé özönlött a teremből, Ádám Thénarddal beszélt, akit személyesen ismert.

- Befejezte a munkáját itten. Azt hiszem, most alkalmasint elhagyja Párizst, mint a többi. Van valamelyes terve?

- Bizony egyelőre nincs, - felelte Ádám - legalább is még nem határoztam semmit. Természetesen a saját hazámban ütöm majd föl a sátorfámat, de jelenleg nem látom még, hogyan fogok majd hozzá.

- Mit szólna egy kis vadászathoz Kongóban? Van kedve elmenni?

- Kérdezze azt a bizonyos Kató nevű leányzót, van-e kedve táncba menni - mondta az amerikai. - Szörnyen szeretnék, monsieur csakhogy teljesen lehetetlen.

- Miért?

- A pénz.

- Á, éppen ez az, - szólt rá Thénard. - Egyik páciensem, Berselius kapitány, Kongóba készül mindenféle fenevad vadászatra. Szüksége lenne orvosi kísérőre, kétezer frank fizetést kínál havonta és minden egyebet, ami...

Ádám szeme fölragyogott.

- Kétezer frank havonta!

- Annyi; bolondul gazdag ember.

Karon fogta Ádámot és a folyosón át, a kórház csarnoka felé sétált vele.

Az egyik kórházi főorvos ajtaját nyitotta ki.

Fiatalos külsejű, szalmasárga szakállú úriember ült cigarettázva a kandalló előtt.

Fölállt Thénard jöttére, emez bemutatta az urakat egymásnak, majd a házigazda kínálására a törökös díványon foglaltak helyet.

- Duthil, - kezdte Thénard - azt hiszem, ráakadtam a mi Berselius barátunk emberére, - ezzel félig elnevetve magát, Ádámra mutatott; Duthil doktor pedig székén megfordulva, újból rábámult az Egyesült Államok e kolosszusára. A magas, vasból kovácsolt, erősvonású Ádám mellett Thénard olyan volt, mint egy kis koszos majom, Duthil pedig, akár valami nagy francia baba.

- Helyes, - mondta Duthil.

- Különb ember Banchardynál, - mondta Thénard.

- Sokkal, - felelte rá Duthil.

- Ki volt Banchardy? - kérdezte Ádám. Szinte mulatott, hogy ez a kettő hogyan bírálgatja.

- Banchardy? - szólt Duthil. - ő volt az utolsó, akit Berselius megölt.

- Csendesség, - szólt most Thénard, majd Ádám felé fordult - Berselius egészen egyenes úton jár. Vadász-expedícióira rendesen visz orvost magával; nem mintha félne a haláltól, nem effajta ember ő; de kellemetlen tapasztalatai voltak, mikor orvos nélkül mászkált, így mostanában nem indul anélkül. Pompásan fizet és az ember teljesen megbízhat benne, ami a pénzt illeti. Más bibije van a dolognak... A Berselius természete. Az a férfi, aki a Berselius kapitány társaságába készül, legyen testben és lélekben erős, szóval legény a talpán, különben Berselius a kezével morzsolja össze. Igenis, Berselius rettenetes ember... Un homme affreux... Igazi tigris... Hozzá a nagy páviánok hazájába megy, a szabad cselekvés honába, ahogy az effajta ember lelke megkívánja...

- Egészben véve, - mondta Ádám - gazember lehet ez a Berselius kapitány.

- Ó, dehogy, - mondta Thénard - egyáltalán nem az. Legyen nyugodt, Duthil, én tanulmányoztam azt az embert, ő az ős...

- Apacs, - vágott bele Duthil.

Thénard cinikus beleegyezéssel nevetett és egyben begombolkozott, indulásra készen.

- Hát... Lehet, hogy van valami igaz az állításában, Duthil mindazáltal tartom az ajánlatot. Amely igen csábító... Financiális oldaláról nézve. Az ám. Attól tartok, hogy annak a havi 2000 franknak végzetesen vonzó ereje van és ha Ádám barátunk nem fogadja el, majd elfogadja valami gyengébb alak. Most, pedig mennem kell.

- Még egy pillanatra, - szólt Ádám - ideadná annak az embernek a címét? Nem mondom, hogy vállalom az állást, de legalább megnézem.

- Hogyne adnám, - ezzel saját névjegyét előhúzva, ráfirkantotta...

Berselius Armand kapitány
Malakoff Avenue 14.

A kártyát átadta és elrohant, konzultációra. Ádám magára maradt Duthil doktorral.

- Ez egészen Thénardra vall, - mondta, Duthil. - még egy cigarettát?

- Tud valami különösebbet a Berselius ellen? - kérdezte Ádám rágyújtva.

- Sohasem láttam, - felelte Duthil - de sokat hallottam róla! Valóságos útonálló a régi fajtából, akinek szemében az ember élete egy hajítófát sem ér. Banchardy volt az utolsó doktora, nekem barátom. Lehet, hogy azért utálom ezt az embert, mert megölte Banchardyt. Mert, hogy megölte, az olyan igaz, mint ahogy én nem öltem meg

- Megölte?

- Meg; bánásmódjával és agyondolgoztatással.

- Agyondolgoztatással?

- Mon dieu, azzal. Hurcolta árkon-bokron keresztül az átkozott majmai meg tigrisei után, úgyhogy Banchardy a marseille-i kórházban halt meg meningitiszben. Az expedíció rettentő fáradalmai tették tönkre. Meghalt, szegény. Olyan őrült volt utolsó idejében, mint maga Berselius.

- Olyan őrült, mint Berselius?

- Igenis, az a pokolbeli Berselius. Mintha fertőzte volna szegény barátomat a saját vadászszenvedélyével. És Banchardy... Mon dieu... Ha látta volna betegsége alatt, hogyan lövöldözte a képzelt elefántokat és kiáltotta Berselius nevét.

- Nos, - szólt Ádám - annyi bizonyos, hogy érdekel ez az ember, és meg akarom legalább ismerni.

-A fizetés jó, - mondta Duthil - de én megteszek mindent, hogy óva intsem tőle. Amit Thénard elmulasztott. Jó estét!

A Rue Dijon, ahol Ádám lakott, jó messze esett a Beaujon-kórháztól. Gyalog igyekezett hazafelé, fejében forgatva a hallottakat.

A mód, ahogyan Thénard előadta az ajánlatot, csiklandozta a fiatalember kalandvágyát.

- Hm! Nincs ínyemre az ajánlat... És mégis van benne valami... Van benne valami kedvemre való!... Aztán... Kétezer frank havonként, és az ember egy vasat se ad ki, hozzá a Kongó, nagy bolond alligátoraival, meg a csupaszőr majmaival. És ami fő, megint egyszer kezemben érezni a puskát... Ó, Krisztuskám!

- Annyi szent, hogy fura egy eset - folytatta a gondolkozást a St. Michel Boulevard közelében.

Ezzel Ádám úr belépett a Café d'Halle-ba, grogot rendelt és dominózni kezdett egy ismerősével, akinek nevét nem tudta.

Ezen az éjszakán, mikor Ádám kioltotta gyertyáját, a sötétben újra csak Thénard ajánlatán gondolkodott. Minél többet rágódott rajta, annál jobban vonzotta és...

- Akármi süljön is ki belőle, elmegyek és megnézem azt a Berselius kapitányt, - mondta végre magában - olyan állat az, amelyet érdemes közelről megszemlélni.

II. Fejezet
Berselius kapitány

Másnap reggelre nyirkos lett az idő és Párizs a Szajna fehér ködfátylába burkolózott, mely ott lengett az Avenue Malakoff egy részén is. Ádám bérkocsisa éppen akkor hajtott föl az előkelő, kis palotához, a 14. szám alá. Kocsifeljáró, portásfülke és kovácsolt vaskerítés hirdette itt a nagyúri módot. Az amerikai kifizette kocsiját és becsengetett a portáshoz; hamarosan megnyílt a palota kapuja és óriási, üveggel fedett udvarba jutott. Mialatt a portás a házba vezető nagy szárnyas üvegajtóhoz kísérte, szeme az udvaron porcelánedényben álló nagy narancs- és aloéfákon akadt meg.

- Pénz van itt szépen, - gondolta Ádám, mikor az óriási szárnyas üvegajtó mintegy varázsütésre feltárult. Az ajtó mögött kifogástalan lakáj vette el a látogató névjegyét és átadta valami egyéb közegnek, aki széles, sápadt arccal ült az ajtó közelében.

Ez a személyiség olyan komor színekbe volt öltözve, mint valami püspök és különben is úgy hatott, mint valami pap; most fölemelkedett és a látogatóhoz közeledett.

- Be van jelentve uraságod...

- Nem, - felelte Ádám - üzleti ügyekben keresem a gazdáját. Beviheti a névjegyemet... Igen, azt... Thénard ajánló soraival.

A közeg határozottan el volt képedve; a korai reggeli óra, a látogató méretei, határozott föllépése, úgy látszik mindez kihozta sodrából. Csak egy pillanatig habozott, majd a langyos, virágillatos csarnokon átvezetve a vendéget, kinyitott egy ajtót és szólt:

- Lesz szíves, monsieur, helyet foglalni?

Ádám tágas szobába lépett, afféle félig könyvtár, félig múzeum volt ez; az ajtót betették mögötte. Egyedül maradt.

A négy fal díszéül néhány könyv szolgált, de leginkább a sok fegyver és vadászzsákmány ötlött, szembe.

Ádám elbámult rajtuk, teljesen megfeledkezve az idő múlásáról. Majd a vadászzsákmányokat vette szemügyre. Itt egy óriás majom, a hat lábat jóval meghaladta, feje hátra volt vetve szája eltátva, szinte üvöltött, azon a hangon, amelyen a legősibb ember szólalhatott meg, mikor fejét első ízben emelte föl a csillagos harmatok misztériuma felé. Jobb öklében M’bina faágat szorított magasra emelve, lecsapni készen... Amott egy darab gránitsziklán alligátor gunnyasztott... Az agancsok is tömegesen voltak képviselve.

Ádám éppen a felét végezte el a látnivalónak, mikor megnyílt az ajtó és Berselius kapitány belépett. Magas, feketeszakállas, vad külsejű... Ilyennek képzelte Ádám az emberét, de ehelyett kissé viseltes frakkba bújt, papucsos lábú alacsony kis alak közeledett feléje. Elég jó húsban volt, inkább kövér, mint sovány; hosszú, tojásdad volt az arca, szakálla fakó és itt-ott őszbe vegyült; a szeme sápadt, kékes színű és állandó, egyforma mosoly ült rajta.

Igazság szerint azt mondhatnék, hogy Berselius kapitány mosolya állandón hajszálon függött, szája körül mindig ott volt a nyoma és mihelyt megszólalt, megszületett nyomban a mosoly is.

Első pillantásra, ha találkozol Berselius kapitánnyal, bizonyos, hogy így kiáltasz föl: Micsoda boldog arcú, helyes, kicsi ember!

Ádámot teljesen megzavarta a kapitány külseje. Meghajolt a házigazda előtt.

- Quincy O. Ádám dr. Úrhoz van szerencsém, Thénard dr. küldte hozzám - mondotta Berselius, széket húzva elő. - Kérem, foglaljon helyet... Igen... - Ő maga az amerikaival szemközt ült le és kényelmesen keresztbe rakta lábát, állát simogatta, mindenféle általánosságról beszélgetett; de egész idő alatt alaposan nézegette vendégét, mintha csak kőszobor lett volna. Nem affajta szemtelen nézegetés volt ez, hanem a vesékig ható tanulmányozás, mint mikor a vevő valami nagyon jó portékát keres.

Most Ádámon volt a sor megérezni, hogy Berselius kapitányban nem közönséges, mindennapi emberre akadt.

Soha életében még nem beszélt eddig senkivel, aki ilyen felsőbbséggel és amellett egészen otthonosan, de uralkodón tudjon csevegni. Ezzel a csipetnyi közönséges külsejű emberkével szemben, amint itt félig öltözötten, kényelmesen elterpeszkedve beszélgetett, a nagy Ádám egyszerre törpének és teljesen jelentéktelennek érezte magát. Berselius kapitány betöltötte az egész levegőt, ő volt az alak a szobában; Ádámnak ugyan volt egyénisége éppen elég, de a jelen esetben nem volt sehol.

- Közeli ismerőse Thénardnak, ugyebár? - kérdezte most Berselius hirtelen megszakasztva az Egyesült Államok konvencionális témáját.

- Ó, nem, - mondotta Ádám - az előadásait hallgattam; azonkívül...

- Á, úgy? - szólt bele a másik. - Jó lövő?

- A puskát eléggé kezelem.

- Volt már dolga nagy vaddal?

- Medvét lőttem...

- Itt van néhány darab a vadászzsákmányomból - mondta fölállva a kapitány és az óriás majom elé lépett. Pár pillanatig némán szemlélte. - ezt M’Bassa közelében lőttem a nyugati partokon. Két évvel ezelőtt a faluba, ahol sátoroztunk, a bennszülöttek hírül hozták, hogy a közeli fán óriási majom tartózkodik. Úgy látszott, szörnyen rettegtek tőle, de azért elvezettek a fához. Tudta a bestia, mi a puska, azt is tudta, mi az ember. Tudta, hogy ütött halálos órája és ordítva jött felém. Ám mikor a mannlicherem földre terítette, minden dühe elszállt. Meglátta a halált és hogy elhárítsa magától ezt a rémlátást, óriás mancsát szeme elé emelte...

- És ön, kapitány?

- Szíven lőttem. Ebben a szobában nincs bent minden művem. A billiárdterem meg a csarnok is meg van rakva velük; nekem minden egyes darab érdekes, mert mindegyiknek megvan a maga története. Amott a kandalló mellett az a tigrisbőr valamikor ugyancsak eleven volt. Teljesen kifejlett egy barom, az assami rizsmezőkön volt vele találkozásom. Időm sem volt megcélozni, máris támadott. A következő pillanatban a hátamon feküdtem, ő meg fölöttem volt. A csapását elszámította, még csak meg se karcolt. Ott feküdtem és néztem föl a bajuszára; egy szála olyan vastag volt, mint a tollszár! Megszámoltam, hány szálból áll. Halott voltam mindenféle okoskodás szerint, így nem éreztem félelmet. Erre tanított meg engem ez az úr; éppen olyan természetesnek tetszett halva lenni, mint akár élni. Azóta sohasem féltem a haláltól. Nos... Valami úgy látszik megriasztotta az én derék ellenségemet, vagy az érdeklődését keltette föl, elég az hozzá, hogy egyszerre a faképnél hagyott, átsompolygott rajtam, mint valami nagy felhő és elment, eddig a tigris. Most pedig térjünk rá az üzletre. Hajlandó orvosi föladatokat vállalni új expedíciómban?

- Nos, - szólt Ádám - egy kis gondolkozási időt szeretnék...

- Természetesen, - felelt Berselius kapitány, óráját elővéve, - öt percet adok a forma kedvéért. Thénard ma reggel értesített, hogy a dolog anyagi részleteit már közölte...

- Igen, e téren közölt egyet-mást velem. De mivel oly rövidre szabja a meggondolási időmet, azt kell hinnem, hogy kapitány úr már határozott rólam.

- Teljesen - mondta Berselius. - Két perc elmúlt. Mit vesztegessük tovább a hátralévő hármat? Hiszen már úgyis elszánta magát arra, hogy velem jöjjön.

Ádám egy pillanatra leült és ez alatt a pillanat alatt rengeteget gondolkozott.

Soha életében még nem akadt olyan emberré, mint amilyen Berselius volt. Sohasem volt még találkozása ilyen hatalmas egyéniséggel. A kapitányt elbűvölőnek és egyszersmind visszataszítónak találta. Érezte, hogy gonoszság lakozik ebben az emberben, de azt is érezte, hogy vannak erényei is. Sok gonoszság és sok erény. E mögött pedig elrejtett állati vadságot vélt fölfedezni... A tigris vadságát... Rideg, kegyetlen vadságot, amely teljesen különbözött az okoskodó vadságtól; az ősember szenvedelme volt ez, aki nem ismert törvényt, csak ököljogot. És volt mégis valami a kapitányban, ami Ádám kedvére való volt. Tudta Berselius modorából, hogy ha most nyomban el nem fogadja az ajánlatot, végleg elveszti. Villámgyorsan kiszámította, hogy az expedíció neki eleget hoz a konyhára ahhoz, hogy megkezdhesse pályáját az Egyesült Államokban. Szegény volt, mint Jób maga, és éhezett a kalandra, mint valami iskolásfiú és csak egy pillanatnyi ideje volt határozni.

- Hány emberből áll a társasága? - kérdezte hirtelen.

- Mi ketten egyedül - válaszolta a Berselius és óráját zsebre tette, mintegy jelezve, hogy a kitűzött idő lepergett.

- Elmegyek - mondta Ádám, de úgy érezte, mintha akarata ellenére mondta volna ki.

Berselius kapitány egy íróasztalhoz lépett; és vagy egy-két percig gondosan jegyezgetett, azután átadta a papirost Ádámnak.

- Ezekre lesz szüksége, - szólt. - Én ősi sátorozó vagyok a vadonban, így engedje meg, hogy kijelöljem, mit kell magával hoznia. A felírt holmit szerezze be, ahol akarja, de a puskáit Schaunardnál vegye, mert ő a legelső. A számláit küldesse a titkáromhoz, Pinchon úrhoz. A díjazását úgy veheti föl, ahogy tetszik. Ha talán szüksége lenne rá rögtön, adhatok egy csekket a Crédit Lyonnais-be, lesz szíves az összeget közölni velem.

- Köszönöm, köszönöm, - mondta Ádám - a szükségleteimre éppen elegendő pénzem van és ha a kapitány úrnak is mindegy, jobban szeretném a beszerzendő holmit a magaméból fedezni.

- Ahogy tetszik, - felelte Berselius közömbösen - de Schaunard számláját és az orvosságokat és műszereket legyen szíves Pinchon úrnak küldetni; mert ez már az expedíció fölszereléséhez tartozik. És most - ezzel órájára pillantott - megörvendeztet azzal, hogy itt marad déjeuner-re.

Ádám meghajolt.

- Estére majd megírom indulásunk pontos dátumát - mondta Berselius, mialatt Ádámot kivezette a szobából. - Tizennégy napon belül lesz mindenesetre. A jachtom Marseille-ben horgonyoz és Matadiba visz majd minket, az lesz kiindulásunk pontja. Kényelmesebb lesz, mint a rendes hajók és ami fő, jóval gyorsabb.

Átmentek egy csarnokon, Berselius kapitány kinyitott egy ajtót és intett társának, hogy lépjen be. Ádám olyan félig budoár, félig nappali szobafélében volt. Vidám tűz pattogott a kandallóban és két oldalt két asszony ült... Tizennyolc év körüli leány és harminchat körüli asszony.

Az idősebb dáma, Berseliusné, sápadt, párizsi nő, erős, de mégis arányos; mandulaszemű; telt ajkának a formája remek szabású volt. Arca elég eleven volt, de valami makacs, rövidlátó és egyszersmind közönyös kifejezés fátyolként borította be...