Borítószöveg

„Kész a kakaód” – visszhangzik újra és újra a főhősnek címzett mondat egy budai nagypolgári lakásban. Óvodáskortól a főiskoláig telnek a Kádár-kor végeláthatatlan évei, és múlnak sokat ígérő napok, váltakoznak a helyszínek is, bejárjuk Budát és Pestet a Feneketlen-tótól a Wichmann-kocsmáig. Örök barátságok köttetnek, szerelmek lángolnak fel és hűlnek ki, miközben az írói ambíciókat dédelgető elbeszélő saját útját keresve próbál egyensúlyozni családja elvárásai és a menekülés iránti dacos vágya között.

A taxisblokád szimbolikus eseményéig követjük hősünket a főváros kultikus helyszínein, alternatív pincékbe és filmklubokba, középiskolai menzákra és lóversenyre, a kül- és a belváros kocsmáiba. Jánossy Lajos új regényében megelevenednek a rendszerváltás időszakának jellegzetes alakjai, felvillannak az ellenzéki mozgalmak születésének pillanatai, és megismerhetjük a kezdetben szórványos tüntetések koreográfiáját is.

Az Örök hely és mindenhol idő a szabadságnak azzal a gyakorlatával igyekszik számot vetni, amely jelenkori életünket is keretbe foglalja. Nem ítélkezik, hanem sorra veszi a túlélési és boldogulási stratégiákat.

„Egy puzzle darabkáit illesztgetem egymáshoz, kiszemelek egyet, nézegetem, visszatenném, már nem sikerül, nem passzol. Máshova teszem, ott stimmel, az előbbi helyén a hiány, nem tudom pótolni, nem fér oda be semmi.”

© 2023 Jánossy Lajos

© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

A borítón Mácsai István A repülőgép (2000) című képe látható.

Borítókép © Mácsai István jogörökösei

Borítóterv © Váraljai Viktória

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-518-171-1

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Fiamnak, Dénesnek

KÉSZ A KAKAÓD. A mondat nem riaszt, ellenkezőleg, jólesőn térít magamhoz. Felnyitja a szemem. Etelka néni szavait hallom, de amit magam körül látok, még álomszerű; nem tudom, hol vagyok. Egy biztos, nem ott, ahonnan a mondat érkezni szokott. A kopogós, kevésbé jóleső szavak nem is váratnak magukra: itt ma nem lesz kakaó, ne áltasd magad!

Mi van, elmentek otthonról?

Hallod, itt ma nem lesz kakaó!

Aztán megismétli harmadszorra is, tagolja lassan, apránként adagolva. Nem lep meg, mindig ezt csinálja, pikírt és lényegre törő. Nem érzeleg, a tények érdeklik. Tényleg nem lesz kakaó; ennyi telik tőle, a másik oldalára fordul. Fütyül rám, ide se bagózik, mintha nem is lenne közünk egymáshoz. Nem ábrándít ki; mitől is volna itt kakaó? Kettőnk párnák közé gyűrt magányára nem csupán hűlő helyünk lepedőráncai figyelmeztetnek, hanem egy hűtőszekrény ajtajának nem oly távoli csapódásai. Kelletlenül nyekkenve nyílik és indulatosan puffanva zárul. Kupak szisszen, kávé kotyog, papucs csusszan.

Beszél a konyha, lépj le; kalap és kabát, olaj és léc. Kopás!, ez a hangjáték címe.

Nem mozdulunk mégsem. Itt nem Etelka néni a főnök. Itt nem tartóztatnak tovább, nem akarnak kakaóval marasztalni. Hívott minket valaki ide? Nem tudom, mondja a hang nyersen. Jöttünk. Elmentünk otthonról.

A KAKAÓMAT MINDIG MEGITTAM. Mehettem bárhová, bármilyen messze, bármilyen úton, egy másikon biztosan visszatértem hozzá. Megittam álmatlan és megittam átaludt éjszakák után. Tékozló, elmulatott és átvirrasztott éjszakák után. Boldogtalanul átolvasott és boldogan átolvasott éjszakák után. Megittam leverten és csalódottan. Ittam szerelmi bánatban, és ittam sikeres flörtök után. Megittam, ha esett, ha fújt. Kopoghatott jég az ereszen, ringathatta a konyhát az akácvirágok mézes illata, ültem az asztalnál és ittam a kakaómat. Anyám már az előszobában öltözködött, apám túl volt a kávéján és az újságján, ültem és ittam a kakaómat. Etelka néni dinsztelte a hagymát a tűzhelynél, a gyúródeszkán gömbölyítette a szilvás gombócokat, fújtam a kakaómat. Nagyanyám pongyolában az asztal másik végén merengett, előttem a pohár kakaó.

Ittam kortyonként és ittam két slukkra. Anyám egyik betegének, Libus asztalos úr művének, a beépített szekrénynek a pultjáról állandóan szólt a rádió. A hírektől, a Reggeli Krónikától, az időjárás-jelentésektől alig zavartatva, a pontos időjelzésbe keretezetten ültem a kakaómmal.

Ittam, amikor a szovjet csapatok bevonultak Afganisztánba, lemondóan, koravén manírral, bölcsen szürcsöltem, nagyapám döbbent arckifejezésére hanyagul legyintve. Én nem voltam meglepődve egyáltalán, jó előre megmondták a szüleim, nemkülönben nagyapám. Így születtem, így tanítottak, hogy ez van és ez lesz, ők vannak, és ezek lesznek; amíg az oroszok fölöttünk, addig a kommunisták körülöttünk, ez nem változik, így marad biszhundertundcvancig, így nagyanyám. Az oroszok minket is elfoglaltak, most elfoglalják Afganisztánt, nem nagy ügy!

Ittam keserűen, amikor Lengyelországban kihirdették a szükségállapotot. Ezen nem döbbent meg senki, a családom nyugtázta az eseményeket, én azonban megrendülten ittam a kakaót, a megkeseredett kakaót, mert a kiskorú, blazírt és színlelt bölcsesség túlkoros, megrendült és drámai belátássá érett: ez van és ez lesz, az itt-élet: ítélet.

Ittam a kakaómat gyanútlanul, amikor bemondták, hogy Csernobilban „működési zavarok” léptek fel, majd mentem a Tabánba heverészni a barátaimmal, ahogyan anyám a piacra ment, mint máskor, és friss, tavaszi zöldségeket vett a húsleveshez.

Ittam kétségbeesve a kakaómat, ahogyan körülöttem mindenki itta a kávéját, a társasági konyakját, amikor Ceauşescu bejelentette a magyar falvak megsemmisítésének programját. Tehetetlen dühvel ittunk, mert a mi túlélő programunkba ez nem fért bele; mehetnek majd az oroszok a beláthatatlan jövőben akárhova, ha nem lesz, aki túlélje őket, ha nem lesz, aki a székely himnuszt énekelje.

Ittam kisiskolásként Kovács Kati, Szécsi Pál, a Kati és a Kerek Perec, az Abba, a Boney M., a Beach Boys és a Bee Gees számait dúdolva a tánczenei koktélból. Mert akkor még nem tudtam, amit lázas kamaszfejjel, ugyanezekkel a dalokkal kiverhetetlenül a fejemben már igen, hogy ez lesz bizony, az oroszok fölöttünk, a kommunisták körülöttünk, az üzemmódot aláfestő, ahogyan apám mondaná, bárgyú slágerek pedig bennünk.

Ittam az arab–izraeli konfliktus hírei közepette közönyösen. Kakaózásomat ez kísérte szakadatlanul, a hírekben ez volt az állandó elem, ez volt a széles nagyvilág, a palesztinok és a zsidók véget érni nem tudó játszmái. A közel-keleti béketárgyalások minden pontján megittam a kakaómat, az örök Arafat és a fáradhatatlan Begin sakkjátszmáinak minden egyes lépésére megemeltem a csészémet. Szüntelen összecsapások az olajfák alatt, lankadatlan kakaóivás az akácfák árnyékában.

Ittam a kakaómat, amikor meghalt Brezsnyev, és egész nap szimfonikus zene szólt, ittam, amikor meghalt Csernyenko, és egész nap Beethoven szólt, és ittam, amikor meghalt Andropov, és gyászindulókat sugároztak reggeltől estig. Ittam egykedvűen, mert nem felejtettem el egy percre sem, hogy minden mindegy, amíg az orosz csapatok itt vannak, fölöttünk és körülöttünk, Komjáthy György meg bennünk. Megittam akkor is, amikor Gorbacsov, egy a sok közül, bólintottam szkeptikusan, bejelentette a peresztrojkát, na, zágson, így apám, legfeljebb kevesebb vodkát isznak otthon, itthon úgyis örökre fölöttünk, körülöttünk.

Lelkesen először akkor ittam, amikor Pozsgay Imre azt mondta a rádióban, hogy ’56 népfelkelés volt, akkor mintha elfelejtettem volna meginni, telefonálgattam, szaladtam jobbra-balra, vittem a hírt, hátha mégsem mindigre szól az örökké.

És ittam elégedett lélekkel és zavartan, amikor meghalt Kádár János, mert Kádár gyilkos volt, és behívta az oroszokat, ugyanakkor egy törődött öregember halt meg, egy kiszolgáltatott, roskatag, ismét apám, ránézésre komoly tüdőtágulással küszködő, fuldokló, beteg ember.

Ittam a szülői házban és ittam a balatoni nyaralóban. Ittam a kakaómat, lefetyeltem, nyeldekeltem. Fújtam és lefölöztem, öblögettem vele és hörpöltem, kaláccsal mártogattam, angol keksszel tunkoltam. A Kossuth, a Petőfi és a Szabad Európa Rádió hullámhosszai lötykölték a kakaómat, fodrozták, simították tükrét, ülepítették a csésze alján.

A KAKAÓ VOLT AZ EPICENTRUM, hatósugarában pedig teli hűtőszekrény, meleg kádfürdő, tiszta törülköző, mosott és vasalt ruha. Friss lepedő, ropogós paplan, zsebpénz. Ágynyugalom és kívánságműsor. Minden egyes kakaóban benne voltak a korábbi kakaók, az óvodáskoriban a bölcsődések, az iskoláskoriban az óvodások, a gimnáziumiakban az iskolások. Ülök a csésze fölött kantáros nadrágban, kék köpenyben, kitűrt flanelingben, fürdőköpenyben.

Reggel, délelőtt, délben.

A barátaim egyre-másra költöztek különböző albérletekbe, külföldi ösztöndíjakkal hagyták maguk mögött a saját bögréiket, míg én otthon ittam a kakaómat pizsamában.

Női lakásokban leltem kosztra-kvártélyra, hogy aztán minduntalan visszatérjek a kakaóivás szertartásához, celebráljak egy újabb kakaómisét, meghozzam a szükséges kakaóáldozatot. Visszaszökjek az internátusba, ahol az egyetlen beíratottnak, az egyetlen bliccelő és bukdácsoló diáknak egy komplett, kétgenerációs tantestület tartott erkölcsi és életvezetési alapismeretekből órákat. A reménytelenségtől és a sikertelenségtől egyre dúltabban és kétségbeesettebben oktatták a megátalkodott és elkényeztetett tanulót.

Az örök nebulót.

A vénülő osztályismétlőt.

Legfeljebb két-három nap telhetett el távol a szobámtól, a kakaóivástól, és én hazatértem kakaót inni. Hároméves koromtól zöld, füles műanyag poharakból, iskolásként és gimnazistaként mintás porceláncsészékből, antik, aranyszegélyű tányérkával, mindig kakaó.

Etelka néni minden reggel megfőzte a kakaót.

Egy mondat, kész regény.

A MONDATAID NEM RAJTAD MÚLNAK, te múlsz rajtuk, és minden múlik általuk. A falvédő mellől mormogja, és nem mozdul, változatlanul a hátát mutatja nekem. Mondatok pörögnek; be-, át- és kitáncolnak, jönnek, ki tudja, honnan. Egy házibuliból, másnaposan, másik reggelből, lakásból. Egy délutánból, egy éjszakából. Könyvekből. Másik országból, évszakból, mindenféle évekből. Például ez sem múlik rajtam, olyan, mintha orrolna rám, neheztelne, mintha én rángattam volna ide, mintha én lennék mindennek a hátulütője, a kerékkötője.

Szó, szó, szó, Szavak.

Jönnek a mondatok az ismerősöktől, a barátoktól, a rokonoktól.

Fűtől-fától. Boldog-boldogtalantól.

Egyszerűek és összetettek; összefoglalnak, szétszednek. Jönnek tőled, megbököm az oldalát; halló! Hiába. Alá- és fölérendelők; maguk alá rendelnek, fölöttem rendelkeznek. Egyszavasak, kétszavasak; helyben hagynak, megdupláznak. Időznek kedvükre, továbblendülnek kényük szerint. Nem tehetek róluk, tesznek rám, én teszek rájuk. Jönnek megállás nélkül.

Itt van ez is: kész a kakaód.

Konyhai mondat volt, de érkezhetett a fürdőszobából, a nappaliból, a balkonról. Erős és lényegre törő volt, végigsüvöltött az egész lakáson. De nem rejlett benne méltatlankodás, számonkérés, nógató szándék. Etelka néni szólt, emelt hangon leszögezte, ha akarom, halljam, kész a kakaóm. Bármikor kezdődhet a nap, tőlem függ, ha késlekedem, a kakaó legfeljebb kihűl, meg lehet melegíteni. Megmelegíjjem, kérdezi Etelka néni, és megmelegíti.

Etelka néni mindenkinek megtartotta az eligazítást, belekezdett és levezényelte a családi kamarazenét, amelynek koncertmestere és első hegedűse volt egy személyben. Hajnali fél hétkor érkezett, miután öttől, még otthon, meghallgatta a Falurádiót, közben megreggelizett, megette például az előző napi pörkölt maradékát. Vagy a lebbencslevest. Vagy a rakott krumplit.

Én kakaót reggelizem, ő pörcös túrós csuszát.

Etelka néni Juliska nénit váltotta; egy faluból származtak, Juliska nénitől kaptuk Etelka nénit. Egy tavaszi napon érkezett, fényes, hideg reggelen, robbanó lendülettel, és miután katonás léptekkel végigjárta a lakást, hallom ma is, azt mondta, amíg a határban hó van, nincs vége a télnek.

ETELKA NÉNI ZSELLÉRSORBÓL KERÜLT BUDAPESTRE. Előtte vetett, aratott, csépelt, ültetett, szedett, rakodott. Etetett, itatott, mángorolt. A férje miatt jött a fővárosba, a Feri miatt, mondta Etelka néni. A gyárban kezdtem dolgozni, mesélte, a Weiss-Manfrédban. A háború után ugyanitt, immáron a Csepel Vas- és Fémművekben felkínálták, legyen munkásigazgató. Ő elhárította a felkérést, köszönte, ebből nem kér, nem ért hozzá, mondta a nadrágos embereknek, így ő, az irodában, és úgy, ahogy volt, visszament a gyártósorokhoz, a szalaghoz. Nyugdíjasként takarítani kezdett, mindenben kifogástalan volt, a porszívózásban, a mosogatásban, a szidolozásban, a teregetésben, a hajtogatásban. A portörlésben és a főzésben, az ablakpucolásban. A vásárlásban, a stoppolásban, az ágyneműhúzásban.

A férje közlekedési, másképpen sarki rendőr volt, mondta apám, ötvenhatban, mivel egyenruhát hordott, az utcán halálosan megfenyegették, üldözőbe vették, kis híján meglincselték, így Etelka néni.

Az első közös október huszonharmadikán együtt hallgattuk a Szabad Európa sistergő és recsegő ünnepi műsorát, benne a Kossuth Rádió archív felvételeivel, a konyhai Videoton készülékből, a 25, 31, 41 vagy 49-es rövidhullámot keresgetve, és drukkoltunk, hátha tényleg elmentek, és hátha tényleg nem jönnek vissza az oroszok. Etelka néni elnémult a Szabad Európa műsorát hallván, és még erőteljesebb mozdulatokkal törölgetett, a mosogatóban csörömpöltek az edények. Nem értettük, mitől állt be a fülsiketítő csend, mit jelent a vészjósló hallgatás, Etelka néninek a detonáció erejével felérő szótlansága. Aztán, akárha ő is drukkolt volna, de épp az ellenkezőjének, mint mi, annak, hogy hátha tényleg visszajönnek az oroszok, vagyis amikor a Szabad Európából kiderült, tényleg visszajöttek, és Kádár János kihirdette a munkás-paraszt kormány megalakulását, Etelka néni felemelte a hangját a mosogató fölött. A kezét szenvedélyesen tördelte, ellenforradalomról beszélt, ébredő fasisztákról és a földjüket visszakövetelő földesurakról. Kapitalistákról és burzsujokról. Az egyház birtokait visszakövetelő katolikus bíborosról, Mindszentyről. Szabadon garázdálkodó, köztörvényes bűnözőkről, börtöntöltelékekről.

Szegény Feriről, akit kis híján megöltek.

Akkor a családom némult el. Etelka néni előtt többet nem beszéltünk a magyar felkelésről.

BESZÉLHETTÜNK VISZONT A KEDVENC KÖNYVEIRŐL és íróiról, hallatja a hangját a mellettem fekvő. Etelka néni egész életében olvasott, Mórát és Móriczot, Németh Lászlót és Tolsztojt. Nem beszélhettünk ’56-ról, de a rendszer úgynevezett hibáiról, úgynevezett visszásságairól igen. Etelka néni egyszerre volt az úgynevezett úri világ ádáz ellenfele és az úgynevezett rendszer puritán bírálója. A maguknak kacsalábon forgó, így Etelka néni, villákat építtető párttitkárokról, a villájához kiskatonákkal utat építtető honvédelmi miniszterről, Czinege Lajosról, és persze az emelkedő árakról megvolt a véleménye. Czinege különösképpen szúrta a szemét, mert a fia tisztképzőbe járt, jelessel végzett, augusztus huszadikán a tévében is látni lehetett, amint Lacika leteszi az esküt, harsogja a többiekkel, hogy én, a Magyar Népköztársaság hű fia, Ibolya László, esküszöm, néztük a tévét, egy pillanatra a kamera érintette az arcát, ott a Lacika, kiabáltuk a tévé előtt kórusban, Etelka néni a szemét törölgette, ezért fájt neki a Czinege, mert végső soron ő Lacika főnöke, és egy tisztességes főnök nem viselkedhet így.

Etelka néni első és utolsó mentsvára Kádár János volt.

A Kádár, na, ő aztán nem flancol, mondogatta nagyanyámnak, nézze meg, Juci néni, nézze csak meg, ugyanaz az öltöny van rajta évek óta, nem kérkedik, nem a pult alól vásárol, mint a többi. A krumplis tészta a kedvence. Nem tagadta meg magát, mint mások, nem a dollárboltban veszi az amerikai cigarettát, hanem a trafikban a Munkást. Nem a pulpitusról okos, bemegy a munkások közé a szalaghoz; nem felejtette el soha, honnan jött. A focimeccsen ott ül a tribünön, mint a melósok, drukkol a Vasasnak, a munkáscsapatnak.

Nézze meg a feleségét, mindig ugyanaz a kiskosztüm, retikül. A haja is olyan semmilyen. A hangját nem hallani, ő főz otthon, azt mondják.

A kertjükben csirkéket tartanak.

A Kádár néha vadászik, ez igaz, de azt is csak muszájból, így Etelka néni, az oroszok miatt, velük megy, mert kell, de igazán sakkozni szeret, meg horgászni. Mit gondol, Juci néni, húzta össze a sorokat Etelka néni, ha ő nem lenne, mi lenne. Hát megmondom magának, mi lenne, tette le a pontot, Rákosi lenne, vagy ezek az új rongyrázók lennének mindenütt, Kádár tartja féken a rákosistákat meg a rongyrázókat, vagy ami még rosszabb, folytatta, az urak lennének megint, mint a felszabadulás előtt.

Nagyanyám figyelmesen nézett Etelka nénire és kétlelkűen helyeselt. Igaza van, Etelkám, nélküle nem lett volna vége az ötvenes éveknek soha. Igaza van, Etelkám, nélküle az egész ország egy merő káderdűlő lenne valóban. Igaza van, nem tudjuk, nélküle mi lesz itt, de sok jóra nem számíthatunk, jelentette ki a nagyanyám, és aprót kortyolt a kávéjából. Etelka néni záró megjegyzésére nem reflektált, inkább némán hűtötte magát belül, nem akart összetűzésbe keveredni. Lehetetlen helyzet, Etelka néni mondja meg neki, mi ne legyen. Etelka néni az ő, a nagyanyám életének egy korszakát semmisíti meg, nyilvánítja nemkívánatosnak azt, amikor még a nagyapám úr volt, ő meg úriasszony. Erre mondja Etelka néni, hogy az még rosszabb, és isten ments, hogy ez legyen. Talán észre sem veszi, át sem gondolta, amit mond, ebben reménykedett magában a nagyanyám, mint később, aznap délután nekem minderről csendes szörnyülködéssel beszámolt.

MOLDOVA GYÖRGY ÉS A SZILÁGYI DEZSŐ TÉRI református templom tiszteletese, ők voltak Etelka néni kedvencei. Moldova állandó olvasmánya volt, az istentiszteletekre minden vasárnap elment. Moldova sosem hazudik, közölte Etelka néni, ismeri az életet. A Szilágyi Dezső téri templom tiszteletese sem hazudik, ismeri a Bibliát.

Moldova jól ír, a tiszteletes jól beszél.

És, tegyük hozzá, teszi hozzá az ágy széléről csendestársam, Etelka néni ugyanúgy lelkesedett például A ménesgazda című filmért, ahogyan odavolt érte anyád, apád és a nagyanyád. A főszereplőért, a deklasszált, egykori horthysta tisztért, a szakértelme miatt a téeszben nélkülözhetetlen, aztán felsőbb utasításra ismét kegyvesztett, snájdig és fess, így nagyanyád, Bács Ferencért közösen rajongtak. Igen, folytatom, mert a színész egyszerre volt a filmben alakított Bazsi és a románok leigázta Erdélyből áttelepült, elüldözött férfi. Egy igaz magyar, szemben a rezsim által kinevezett, lelkes és jóindulatú, ám bumburnyák ménesgazdával, Busó Janival, így anyámék, Madaras Józseffel. Kovács András filmje az ötvenes évek sötét fényű, komor tükre, amely egyszerre állította helyre a néhai kitelepítettek, állásuktól és tulajdonuktól megfosztottak méltóságát, és sugallta, hogy a korszak bűnei nem rendszerhibából, hanem emberi túlkapásokból adódtak össze. A ménesgazda közönsége, a társadalom néhai kitaszítottjai és jóhiszemű, szerény haszonélvezői, az anyámék-félék és az Etelka néni-félék, ahogyan Kudlik Júlia naponta elmondta a televízió képernyői előtt, békejobbot nyújtottak egymásnak.

És odavoltak a Küldetésért, a Kósa Ferenc rendezte dokumentumfilmért mindannyian. Mentek miatta moziba többször, mert az öttusa-világbajnok Balczó Andrásról szólt, aki a film címével nem pusztán élsportolói mivoltában azonos, hanem a hitéről számot adó, a Mindenhatótól küldetéssel felruházott és nemzeti elkötelezettségéről valló emberként is. A filmet azért ünnepelték, mert Balczó híres fiatalemberként először szólalhatott meg a magyar nyilvánosságban anélkül, hogy klerikális reakciósként a Népszabadság kiszerkesztette volna. A mozik előtt a pénztáraktól húzódó hosszú sorok álltak a Küldetés vetítésekor, a kapualjakban jegyüzérek árulták háromszoros áron a belépőket. Etelka néni, anyám, nagyanyám egyként végigkönnyezték, apám megrendült arccal kísérte végig a filmet, Balczó András a hősök családi terén a legmagasabb posztamensen kapott helyet.

ETELKA NÉNI SZIGORÚ KOTTÁBÓL DIRIGÁLT, komoly zenész volt, gyengéd mollban soha, erélyes dúrban mindig. A katonazene volt az igazi műfaja, folyamatosan indulókat vezényelt, a dobok és a rezek világa volt az övé, a fortéké és a fortissimóké. Mozgásba hozta és lendületben tartotta az indulókra idomított kamarazenekarát.

Anyámat és nagyanyámat intézte, a szélütötte nagyapámat is elügyezte; hagyja csak, Klárika, a Zoli bácsit majd én elügyezem. Irányította és abrichtolta apámat, akit Etelka nénin kívül senki irányítani és abrichtolni nem volt képes. Feladatok végrehajtására bírta: doktor úr, akkor ma délután lemossuk az ablakokat, és apám szó nélkül rövidnadrágot húzott, atlétára vetkőzött, tornacipőt kötött, vödröt ragadott és a létrára kapaszkodott. Doktor úr, akkor holnap felakasztjuk a függönyöket, közölte Etelka néni, és apám robogott haza a kórházából, és csipeszelte fel a függönyöket a karnisokra engedelmesen. Az egész lakást renováló festéseknél Etelka néni és apám készítették elő a terepet a mesterek számára. Fogja meg, doktor úr, vigyük, mondta Etelka néni, és apám megfogta, amire Etelka néni rámutatott, és vitte, ahova Etelka néni kívánta. A festés befejeztével ugyanígy, mindent vissza a helyére; ezt oda, doktor úr, rendelkezett Etelka néni, és apám azt és épp oda tette, amit és ahova Etelka néni elképzelte.

Apámnak, miután anyja és nagyanyja meghalt, Etelka néni volt az egyetlen partnere a családban, az egyetlen személy, akit igazán, feltétel nélkül elismert.

Azt díjazom Etelka néniben, kezdte apám, és aprólékosan részletezte a díjazandó tulajdonságokat.

Etelka néni kemény szavú, döntéseiben kérlelhetetlen, ellenfelet és ellenvéleményt nem ismerő őrmester volt, jelentős logisztikai tehetséggel, imponáló határozottsággal. Mindenki szalutált neki, csak a kevesek, a kiválasztottak állhattak meg előtte, mi közéjük tartoztunk, szerencsére. Szürke, sötétkék és fekete kartonruhákban járt. Nem panaszkodott, nem sírt, nem gyengült el. Egy percre meg nem állt, mosott-főzött-takarított-ültetett-locsolt-vasalt-teregetett-fényesített-varrt rendkívüli sebességgel, kiapadhatatlan erővel huszonöt éven keresztül. Mindig észrevett valami csinálnivalót, nem jammerolt.

Apám ezért szerette, ezért a megvesztegethetetlen, a lélek mélyén hallgató elszántságért, megtörhetetlen szilárdságért, amiben nincs helye egy szikrányi jammerolásnak sem.

A NAP HOMÁLYOS, TÁVOLI NEON, takarékosan derengő háttér. A világosság fénytelen, fakó. Két ablaktáblányi ég az ágy fölött. Hópelyhek, vizes vattacsomók. Tegnap óta esik.

Vigyázz, amilyen az első napod, olyan lesz a többi is.

Itt fekszel tohonyán, bamba másnaposan, várod, hogy a szádba repüljön a sült galamb, idézte dédanyámat a falvédő mellől az ismerős hang.

Várod a kakaódat, itt is, megint. Új év, régi élet.

Pedig nem lesz kakaó, világosan megmondtam, és megmondta a konyha. Itt nem rendezkedhetsz be kakaóra, itt csak bekkelhetsz egy darabig, lapíthatunk még valameddig, kivárásra játszhatunk. Mindig arra játszom, nem rendkívüli az állapot, felelem neki.

MOSODÁS MIHÁLY A NEVE. Ő fekszik mellettem háttal, a Misi. Az állandó tettestárs, a biztos pont. Ha azt kérdezik tőlem, mi van veled, egy tuti válaszom van, hogy ő, ő a van, ő van velem. Emberemlékezet óta. Mindig mosodás volt, mosodás családba született, volt egy mosodájuk; kicsi mosoda, kicsi mosodás, így kezdte. Mosodás Mihálynak született. Amikor történetünk összeért, és mint később kiderült, végzetesen egymásba kulcsolódott, Misi Masa volt a beceneve, anyám mesélt róla estelente.

Aztán megjelent személyesen, kicsi volt és rövidnadrágos, mint én, a könyvespolcról, egy csorba váza árnyékából pattant mellém. Kamaszkorára megváltozott, beérte a nevét, kikérte a Misi Masát; Mosodás Mihály vagyok, mondta, és nyújtotta a kezét. Eleinte keveset beszélt, annál többet hallgatott. Engem és rám. Jött velem a játszótérre, vidékre a nagyszüleimhez. Együtt kezdtük a napot, velem aludt el este, együtt imádkoztunk: Én Istenem, Jó Istenem, lecsukódik már a szemem. De a Tiéd nyitva, Atyám, amíg alszom, vigyázz reám! Békés volt és megengedő.

Egy húron pendültünk. Egyek voltunk.

Gimnazista koromban azonban ketten lettünk, begorombult, vitatkozott, felemelte mutáló hangját és mutatóujját. Nem hallgatott a nevére. Amikor szólítottam, nem válaszolt. Amikor nem szólítottam, átvette a szót. Hé, Mosodás Mihály, kiáltottam, de nem jött válasz. Ha azt mondtam, most ne szólj közbe, ő nyomban belefogott. Nem hagyott aludni, kételyeivel zaklatott. Akkoriban kezdett el neheztelni. Megeredt a nyelve, be nem állt a szája, minduntalan perelt velem, a perzekutorom lett.

A nők miatt, az ital miatt.

Nem tetszettem neki; az összevisszaságom, az állhatatlanságom, az ő szavait mondom: a léhaságom.

Egy fordított Esti Kornél.

Kifogásolta az öltözködésem, a másoktól levetett, kockás zakóimat. A monogramos, foszlott nyakú ingeimet. Ő konfekcióból ruházkodott. Dzsörzé ingpulóvert hordott, alatta trikót, más szóval, atlétát. Szvettert. Műszálas farmert, hozzá zárt, barna cipőt. Mindezt megfejelte azzal, hogy az orra alatt pelyhedző pihékből ritkás ecsetbajuszt növesztett. A haját vizes fésűvel elválasztotta. Kálky-szipkából szívta a cigarettát. Mint egy Ki Mit Tud?-zsűritag; az is volt, zsűrizett mindenkit, elsősorban engem. Kinézete, akárha ellenem intézett provokáció lett volna, átlagosnak akart tűnni, éppen az autós táska nem volt nála; egy virtigli minőségi ellenőr.

Nem voltak pattanásai, irigyeltem érte.

Karórát hordott, textil zsebkendőt.

Csak a nyúlszőr kalap hiányzott a fejéről.

Anyámat idézte: csak lébecolsz! A magyarázataimra apámat idézte: folyton jammerolsz. Anyámat idézte megint: a világfájdalomból nem lehet megélni.

Kérlelhetetlen moralista lett. Sosem adott igazat, nem békült. Nyalábnyi pálcát tört felettem. El nem hagyott, jött folyton, de alig volt benne köszönet. Hiába kérleltem, bírtam volna engedékenységre, nem hagyta.

Nem volt nekem elég az apám, az anyám, a teljes családi vezérkar, itt volt a tetejében ő, a legközelebbi, a legrégebbi barát, a testvér és a bajtárs, akinek ítélőszéke előtt folyton megmérettettem.

A végsőkig volt kemény, ostorcsapásai záporoztak, nem szűnő, flegma közönnyel csépelt. A hátam közepére kívántam, menekültem volna, de nem hagyta, hogy egérutat nyerjek, elslisszoljak előle. Elküldtem, elzavartam, elátkoztam, elhajtottam, hiába. Nem tágított, nem hátrált.

Aki egykor jó pajtásom volt, vállán megnyugodhattam, karjába megkapaszkodhattam, bátorított, ha kellett, máskor csillapított, most egyszerre szigorú iskolamesterré lépett elő. Rezonőröm lett, összefoglalta és élére állította a történteket, elemzett és bírált, nem hagyott menekülőutat. És noha nem kárörvendőn, nem minden együttérzés híján, de magabízón bólogatott, előre megmondtam, vetette oda, valahányszor zsákutcáimból szégyentől sújtottan, lógó orral kihátráltam.

Mindig velem volt, mindig mondta, mindig.

A Mosodás: babzsák a fejemen.

A Mosodás: púp a hátamon.

A Mosodás: biciklilánc a nyakamban.

NEM KELL MINDENT ELMAGYARÁZNI, mindenhez és mindenkihez használati utasítást, kórlapot mellékelni. Túljárni a mások eszén, a saját eszeden. Nem beszélve az enyémről, jegyzi meg most is, amin, előre megmondom, úgysem tudsz.

Hagyd ezt, tudom, mennünk kell, Mihály, meg kell lóduljunk hamarosan. Azt mondd meg inkább előre, hova.

Mintha a másik szobában recsegő, torokköszörülő papagájok is erre biztatnának. Az újságból olvasnak fel egymásnak. Zörögnek az újságpapírok, sajtószemle zajlik a másik szobában, a papagájok nem látnak szívesen sem ott, sem máshol a környéken, mit hallgatózom, zavarom őket, betolakodó vagyok. Illetéktelen. Négyen sokan vagyunk, közlik a papagájok, itt valaki fölösleges, semmi keresnivalója.

Van egy jó meg egy rossz hírem, mondja a Mosodás, melyiket halljuk előbb, a rosszat? A rossz az, hogy nincs jó. Széttárom a kezem. És a jó, hogy nincs rossz.

Legyintek. Elfordulok.

KÉK BABOS KENDŐ a csatokkal hátraszorított, ezüst pókhálóba vont haj körül. Szvetter és kötény. Rövid ujjú kartonblúzok. A vállizomnál diónyi dudor. Kitaposott, lapos sarkú cipők.

Mamuszok. Erkölcsi magaslat. Pamutharisnyák. Kopott retikül.

Megingathatatlan erő. Barna esőköpeny.

Ami apámat levette a lábáról, az előtt a Mosodás is fejet hajtott, ebben egyek voltunk, maradtunk mindig, én sem késlekedtem a főhajtással Etelka néni előtt, aki akkor sem ingott meg, amikor a fia házassága, pontosabban a menye fölötti ítéletét meghozta, majd pedig viselte, mint valami keresztet, s közben járta a magára rótt kanosszát véghetetlenül.

Arról, hogy a menye a fia részéről nem jó, sőt rossz, végzetesen elhibázott választás, a feleség léha, felelőtlen és tékozló nő, olyannyira meg volt bizonyosodva, annyira képtelennek mutatkozott a saját igazságából, a feltehetőleg legjobb meggyőződése szerinti, örök igazságból engedni, hogy ítélete drámai módon őt sújtotta, visszahullott rá. A fia a feleségére hallgatott. Saját anyjával, Etelka nénivel hadban állt éveken át, egy életen át. Anyját látogatta fiaival, az unokákkal, de Etelka néni a gyerekek anyjával nem érintkezhetett, mert az első és egyben utolsó látogatása alkalmával tüstént pakolásba kezdett a menye lakásában. Nem tetszik tudni elképzelni, Juci néni, mondta a nagyanyámnak, mi volt ott. Majd elmondta, mi volt ott; elmondhatatlan, tette hozzá. Viszont nem volt nehéz elképzelni Etelka nénit ebben az ott-ban, innen, ebből az ágyból, ebből az itt-ből sem nehéz.

Szinte látom, mondja a Mosodás, amint a pókhálót a sarokból látványos gesztussal eltávolította, kötényt kötött, a konyhában félretolta a tűzhelyen menye tingli-tangli ételeit. A lábosba zsírt kanalazott vastagon, egy paprikás krumplit szerkesztett legott, gyors, gyakorlott, célra törő mozdulatokkal. A müzlit, csomós zsemlemorzsát a szemetesbe szórta, unokáinak szalonnás katonákat sorakoztatott. Minden mozdulatával érzékeltette, hogy a ház asszonya nemhogy feladata magaslatán nem áll, épp ellenkezőleg, otthonát rendben tartani képtelen. Következésképp Etelka néni egyik fő témája ez volt, az áldatlan állapotot előidéző és fenntartó személynek, a dologtalanságban kíméletlenül elmarasztalt menyének és az áldatlan állapotot kiszolgáló, a gyengeségben kíméletlenül elmarasztalt fiának az ostorozása.

Ehhez zárkózott fel, csatlakozom a Mosodás véleményéhez, ehhez tercelt nagyanyám szólama, amelyben az idők során a széteső család tagjainak sorsát vette végig. Kitűnő partnere volt Etelka néninek. Fiának, a nagybátyámnak a történetében Etelka néni fiának története számtalan ponton tükröződött. Nagyanyám, szemben Etelka nénivel, érzelmesen, elgyengülve és könnyes tekintettel, de hasonló borúlátással ecsetelte a menye és a közte lezajlott csatákat. És bár az úgynevezett kifogások bizonyos árnyalatokban különböztek, a lényeg mégis közös volt: mindkét fiú a szülői ház szellemével szegült szembe, megtagadták. Etelka néni fiát a város világi, pazarló és talmi csillogása ragadta el, nagyanyám fiát egy ízig-vérig kommunista család lánygyermekének gesztenyeszín hajkoronája és szeme fénye delejezte meg.

Téged sosem ostorozott Etelka néni, veled engedékeny volt, vonja meg a mérleget a Mosodás.

ETELKA NÉNI MONDATÁBAN valóban nem volt szemrehányás. Informatív volt, nem feddő. Kész a kakaód. Máig nem tudom, jegyzi meg a Mosodás, miért volt veled Etelka néni határtalanul megengedő. Mi oka volt a bizalomra? Mi vitte arra őt, a hajnalban kelőt, az egész életét végigdolgozót, hogy amikor te felkeltél, délelőtt tizenegy órakor, kimentél a konyhába, és megittad a kakaódat, rákérdezzen: szellőztessen-e, kirakja-e az ablakba az ágyruhákat, így ő, a párna- és a paplanhéjat, vagy még szándékodban áll visszafekünni esetleg.

Netán szeretnél-e még tovább alunni, ekképp Etelka néni.

Igen, ez volt a kérdése: visszafekszel-e, aluszol-e még, kérdezte tizenegykor, ő, aki már túl volt a Falurádión, a pörköltön, a szőnyegeken, a porszívón és a nagyapádat is elügyezte. Minden él nélkül kérdezte, téged Etelka néni nem abrichtolt, legfeljebb csak úgy, mint a körülötted, a természetes élőhelyeden, a lakásban elügyezendő családodat; feladatokat adott, legtöbbször egyet: a piarcra, így ő, küldött.

A számonkérés, a már-már kétségbeesett noszogatás, a méltatlankodó hangsúly nagyanyád mondataiban remegett, amikor ráerősített Etelka nénire és belesivította a nappaliba: kész a kakaód. Az ő szájából ez a mondat egészen másként szólt, mint Etelka néniéből, az övében ott volt a nap elkezdésére, a folytatásra felszólító erély. A fenyegető és kétségbeesett tónus, az életed értelmére és távlataira aggodalmasan rákérdező, régi iskola hangfekvése.

ETELKA NÉNI ZAJOS VOLT, a takarítás koreográfiája kötött. A konyhában kezdett hétkor. Mosogatott, előkészült a főzéshez, aztán a nappaliban villámgyorsan feltekerte a szőnyegeket, nemsokára beindította a porszívót.

A nagyanyám nem volt zajos, ám határozottságához nem férhetett kétség, amit el akart mondani, elmondta, és mindig el akart mondani valamit, a takarítás majd minden fázisában jelen volt, és mondta a magáét Etelka néninek, mintha a társalkodónőjének.

Kísérte őt helyiségről helyiségre.

Mondta neki, egyben nekem, mert a szobámat egy szárnyas ajtóval határoló nappaliba sem volt rest már a korai órákban, még fürdés előtt beülni, a kályha mellé, pongyolában, és a porszívót túlkiabálva méltatlankodni, hogy meddig alszik ez a gyerek, mi lesz így vele, hova jut, mire viszi. És itt vannak ezek a barátok, hát ezek is mire csábítják, kihasználják tisztára. Ő meg megy mindenhová, ki tudja, hová, persze későn érkezik, nem csoda, hogy nem tud felkelni. Szegény szülei, szegény anyja, így nagyanyám, vagyis szegény lánya, mindent megtesz a fiáért, az pedig csak jön-megy, nem törődik semmivel. Jó, jó, olvas, itt van az a sok könyv, de az is mire?

Nem csoda, ha már a kakaója is kihűl.

TEGNAP, VAGYIS TAVALY TEHÁT, még azt hittem, mostantól képes leszek megállapodni, szédítő és andalító perspektívák nyílnak előttem. Új év, ujjongó remények, dörzsölt magabiztosság. Ha bárki felveti, állapodjunk meg, a válaszom nem késhet: én már megállapodtam.

Több mindenben voltam egyszerre körültekintő és mérlegelő.

Megállapodtam például abban, hogy a női kérdésekben, a női fronton, a nőtémában engedékeny leszek; nem erőltetek semmit, alkalmilag alkalmazkodom, hosszú távon kérlelhetetlen vagyok. Vagy ellenkezőleg: kitartok, a pillanatból távlatot nyerek, engedékeny leszek. Eligazodni, tanácsokat megfogadni végképp nem szándékoztam többé.

Az utódlás kérdésével foglalkozzon más, ami bekövetkezni akar, bekövetkezik.

Születendő gyermekeim leendő anyja, most már, úgy döntöttem, úton van, a sorszámot lehúzták valahol, bejelentés nélkül úgyis megérkezik. Megfogadom nagyanyám tanácsát, aki az élettől már csak egy unokát várt, és ebben a kívánságában odáig ragadtatta magát, hogy neveltetését, a benne testet öltött hagyományt is félredobja, és arra biztasson, legyen gyerekem, ha másképp nem, így a nagyanyám, hát akkor csak úgy, balkézről. Rendben, gondoltam, addig meg nevelem egykori leendő gyermekem; nyolcéves, fiú, visszahúzódó, bár mindenhova elkísér.

Csöndesen figyel.

NYOLC ÉVE, HOGY A VECSÉSI SAVANYÚSÁGOS NÉNI egy bezacskózott kovászos uborka és huszonöt deka, csomagolás alatt álló cseresznyepaprika fölött rám mosolygott, és, akárha távoli rokonként, nyájas kíváncsisággal nekem szegezte: Na, hogy van a kicsike? Hátrafordultam, mögöttem senki nem állt, a kérdés nekem szólt, kétségtelen. Hirtelen elhatározásból válaszoltam: jól. Momentán épp óvodában, de hamarosan érte megyek, árnyaltam tovább. És a nagymama, folytatta a családszámlálást az ondolált hajú asszonyság. A válasszal nem késlekedtem: remekül.

Anyám valóban nagyszerű egészségnek örvendett, szeme üdén csillogott, optimizmusa nem hanyatlott, irántam táplált bizalma nem halványult, csakúgy, mint a homlokán ráncot vető aggodalom. Egy anya félelmei szerencsére megrekednek a saját képzeletét béklyózó tapasztalatainál, álmában sem gondol olyat, amitől álmatlan éjszakái lennének. Bár álmatlan éjszakái szép számmal vannak, de ezek a belátható világban lehetséges, belátható események nyomán álmatlanok; amennyiben fiának előmenetelében döccenőket gyanít, hála az égnek, ezek a látomások a közelében sincsenek a tényleges veszedelmeknek, amelyektől védelmet a féltett személy leginkább az angyaloktól várhat.

Angyalokban pedig, bizton állíthatom, nincs hiány.

A savanyúságos néni közéjük tartozott, noha egy idő, igaz, hónapokban, években mérhető idő után nem bírtam tovább a terhelést; a gyerek növekedett, anyám nem változott, bár a homlokán a ránc mintha mélyült volna. Előbb-utóbb, megvolt rá az igény, nem vitás, legalább néhány fényképpel kellett volna igazolnom a természet rám mért szép rendjét, kitérnem egyre kínosabb volt.

Iszonyú minden angyal, állapítottam meg, és a következő alkalommal egy másik, noha cseresznyepaprikában gyengébb savanyúságos néninél kötöttem ki. Kijelöltem életem kereteit, megbékéltem, nyugalomba vonultam.

Mit tegyek, ha most mégis itt vagyok?

Idegen ágyban, idegen matracon.

MIUTÁN FELRIADTAM, fejemet bosszúsan befúrtam a párnák közé, próbáltam visszaaludni, de nagyanyám mondatai rendre felpiszkáltak, nem hagytak nyugodni. Forgolódtam az ágyamban, miközben a nappaliból nagyanyám hangos táviratai az ajtó résein át, a küszöb alatt elérték címzettjüket.

Ha Etelka néni nem jött, nagyanyám akkor sem maradt szótlan, órákig tartó telefonbeszélgetésekbe bonyolódott testvérével. Ő volt a harmadik tagja a fiúk által megcsalt anyák hangos, bár minden eredmény nélkül való konyhai és telefonos tüntetésének.

Nagyanyám testvérének fiát, Andriskát éppolyan elfajzott gyermekként tartotta számon a családi legendárium, mint Etelka néni fiát, Lacikát, és nagyanyámét, Béluskát. Andriska a közvélekedés szerint szintén rosszul választott, az anyák bizton tudták: nem neki való a felesége. A bölcs, ám sértett nők ítélete szerint unokabátyám is rest nőre tett, őt is egy illetéktelen perszóna ragadta el, aki az ingeket csak hébe-hóba vasalja, mindenféle vacak párizsikon, vagdaltakon és szikkadt zsemléken, egyszóval hitvány és vékony koszton tartja Andriskát. Önmagára bezzeg költ, délig alszik, flinces-flancos, kihívó ruhákban flangál, szórakozni jár, mi másért, mint hogy idegen férfiakkal flörtöljön, mialatt az unokatestvérem halálra, így a nőtanács, dolgozza magát. Miután nagyanyám szörnyülködve és egyetértően végighallgatta szigorú és engesztelhetetlen testvére litániáját, belefogott az itthoni dolgok számbavételébe.

A tartalomjegyzékben kiemelt helyet foglaltam el, és ez az elmaradhatatlan fejezet egyre több alfejezettel bővült. Késői érkezéseimről és keléseimről alaposan és a kétségbeesetten számolt be, olyan hangerővel, mintha a két lakás közti távolságot a Duna fölött akarná átkiabálni.

Halkabban, szóltam ki ilyenkor a szobámból, halkabban, kiáltottam; nagyanyám ilyenkor még nagyobb átéléssel folytatta a rólam és körém font aggodalomáriáit.

A kakaóm ekkor már elkészült, csak fel kellett melegíteni, mondom a Mosodásnak az idegen matracon.

FÉLRERÁNTOM A FEJEM, a padlón fekvő, nyitott könyvre nézek, enyhe tériszony fog el, szédület. Kassák Lajos alkotásai és vallomásai tükrében. Alatta golyóstollal: Rácz Tibornak a Diákklubban végzett munkája jutalmául, Tóth Helén, klubvezető, 1973. április 29. Egy pillanatra megbillen a horizont, kifordul sarkaiból a kép, elbizonytalanodom: Rácz Tibor? Meglepő támpont bukkant a felszínre. Egy Rácz-sarjnál éltem túl az előző évet. Vagy mégsem? Az ablak és a papagájok visszazökkentenek, ott vagyok, ahol elképzelem magam.

Ez a legfontosabb, teszi hozzá Mosodás Mihály, bárhol vagy, ott tudd elképzelni magad!

Ott el tudd képzelni magad!

Lehet, hogy mégis Ráczéknál vagyok? A Ráczéké ez a hálószoba, benne ez az ágy, a Ráczék ágya, a konyhában egy Rácz-konyha Rácz-edényeinek Rácz-csörömpölését hallgatom?

Egy biztos, Kassák alkotásai és vallomásai tükrében van itt, ilyen minőségében. Én pedig itt fekszem, minősítetlenül, mögöttem az óév kéményként vet árnyékot, a kürtő teleírva, ezeregy éjszaka meséi. Itt fekszem túlélőcsomag nélkül Budapesten, mellettem Kassák, túl élete délelőttjén és délutánján, én lassan túl ennek a napnak, noha meglehet, életemnek is a delén. Ő alkotásai és vallomásai tükrében a padlón, én alkotásaim híján, vallomásaim közepette az ágyon.

Lehetne fordítva is, ő az ágyon, én a padlón.

Belőlem, úgy látszik, nem lett jutalom, nem lettem dedikált példány.

NÉHA MÉG GONDOLOK A BÁTOR CSAVARGÓKRA IS, akik énekelve átvonulnak rajtam, mint valami nyitott kapun, olvassa hangosan a Mosodás, aztán egy géppel írott cédula perdül ki a lapok közül: KI, áll a papír tetején, alatta: halászlékocka, papucsok – 4 pár, kézimunkák, kancsók, kávéfőző – 2 dl., bor, cigi, pálinka, paprika, képes-könyv. Az oldal közepén: BE, alatta: Lux, hajszínező, hajmosószer, piperecikkek, ffi hosszú alsó, farmer, étkészlet, törölközők, női alsónadrág, harisnyanadrág, mosópor.

Rácz Tibor és Rácz Tiborné listáját forgatom a kezemben, nem lehet kétségem, az egykori szocialista tábor baráti országába tervezett látogatás előkészületeinek dokumentumát dobta elém a kifürkészhetetlen sors. Az utazás célállomása Lengyelország lehetett, netán az NDK. Románia nem, Romániában a bevételi oldalon legfeljebb a kancsók állhattak volna, a többi tétel kizárt. A farmer támpont lehetne, ez a lengyel Pevex-boltokra utalhat, ahol valutáért különböző nyugati termékeket vásárolhattak a szocialista lakosok, igaz, az ügymenet, mint mindig, ezúttal is zavaros volt. Dollárt vagy nyugatnémet márkát csak korlátozott mértékben birtokolhatott a szovjet blokk állampolgára. Egy farmernyit azonban talán igen. Lengyelországba mentek tehát Ráczék.

A közelebbről meg nem nevezett kancsók azonban végképp zavarba ejtők. Kancsók mindenhol voltak.

Kinek kellhettek a kancsók?

Hol volt cserealap a kancsó?

A cédulán a megfogalmazás szabatos, a szavak világokat tárnak fel, nyelvemlékek, különösen a ffi hosszú alsó, a hajmosószer, a Lux és a női alsónadrág magával ragadó. Rácz Tibor és Tiborné alaposan felkészült. Itt ültek, meglehet, épp ennek az ágynak a szélén, az utazás kiadás-bevételi oldalai fölött gondokba merülve néztek ki ugyanezen az ablakon. Mérlegeltek és összegeztek, mielőtt felültek volna a hálókocsis relációra, vagy bepattantak volna a Zaporozsecbe. Netán egy IBUSZ-társasutazásra fizettek be, az Engels téren várakoztak kancsókkal, kézimunkákkal, papucsokkal és kávéfőzőkkel tömött bőröndjeikkel a napon. Miben szenvednek hiányt a lengyelek, és miben szűkölködünk mi, tették fel a kérdést, és a válasz ez a lista lett. Vitték a paprikát, hozták a hajszínezőt.

No de a kancsók, az ismeretlen eredetű, néma kancsók?

A hófüggöny mögött nem csupán a 2006-os év lopakodik be nesztelen, a firhang szövedékén átsejlik, beszivárog több évtized. Ennek az ablaknak az üvegén már megtört és felcsillant, célt vesztett és reménnyel telt meg néhány tekintet, tükröződött benne tompa szempár, szerelmes pillantás, hunyorgó kétely, számító elvágyódás. Ráczék ablakában most az én pillantásom. Ráczék ablaka vallomásaim tükre.

Szívtelen derítőfény.

EZ A DÉLELŐTT IS CSAK LEGFELJEBB FEJTŐL LÁBIG, inkább csak lábfejből lesz majd idézhető, ha a jobbnak és a balnak volna emlékezete, ha összedugnák a fejüket, talán mesélhetnének egy év múlva is. Ha rájuk nézek két év múlva egy másik ágy végéből, felrémlik-e ez a csatakos ébredés, ez a kelletlen, indulásképtelen reggel, ez a kába, csöppet sem vendégmarasztaló hűvösség? Adnak-e tanácsot, tanulnak-e a mai délelőttből?

Vagy itt marad végleg, málló, ragacsos hangulatként a vizes ablakok mögött?

Mindent elmosnak az üvegen egykedvűen folydogáló vízcseppek?

Homályban marad az egész?

Maszatos akvarell. Hiszen nem történik semmi, semmi új, legfeljebb a mindig változó díszletek között most papagájok. Valaki a konyhában. Mellettem bolhás kutyám, a Mosodás morog.

Csak azt tudom elfelejteni, amire emlékezem.

NAGYANYÁM A KONYHÁBA, a főzés idejébe menekítette, amit még menekíthetett. Amíg bírta, csinálta: hámozott, reszelt, gyúrt, klopfolt, pácolt, vágott, szeletelt. Darált, kevert, kent, forralt, hűtött, rántott, habart, karamellizált. Posírozott, staubolt, töltött, locsolt, sűrített, filézett, sütött, befőzött, eltett.

Ahogy azonban nagyanyám lassanként veszített állóképességéből, egyre inkább Etelka néni vette át a kapitányi szerepet a konyha hajóhídján. Az ebédek repertoárja szűkült, egyszerűsödött, a komponált vadasokat és a zsenge karalábékat, a légies madártejeket és az omlós angol kekszeket, a remegős túrós csuszákat és a formás Stefániákat a vastag lebbencsek és nehéz oldalasok váltották fel. Hagyma- és szalonnaalapra épültek a masszív ételek. Olyanokra, amelyeket Etelka néni gyerekkorában megszokott és megtanult, olyanokra, amelyek a kapáláshoz, a szántáshoz, a marokszedéshez biztosították az erőt, vagy ahhoz kellettek, hogy a szalag mellett talpon maradhasson. A koszt bőséges volt, kevesebb műgonddal készített, ám senki száját panaszszó nem hagyhatta el. Etelka néni, ez az első pillanatban kiderült, Mary Poppins falusi leszármazottjaként, nem hagyott kétséget afelől, hogy nem veszi jó néven, ha bárki bármilyen teljesítményét a legszelídebb kritikának veti alá. Egyedül a nagyanyám merészelt olykor kifogást emelni.

Azt hiányolta főleg, ha a húslevesbe, a közismert tartozékokon túl, nem tett bele még egy szem tarkababot.

Elfelejtette a babot, suttogta nagyanyám a fülembe.

Megint nem tette bele.

Nagyanyám babszem-királykisasszony volt, kényes gourmet. Szemben apámmal, aki gyorsan evett, a részletekre nem figyelt. Ha ebéd, akkor legyen meleg és délben. Ha vacsora, akkor hideg és hatkor. Dicsérni bármit csak foghegyről dicsért. Igaz, Etelka néni főztje olykor elragadtatta, és apám a tőle telhető csodálattal adózott a palacsintáinak, ez remek volt, mondta, miután felfalt belőlük egy fél tucatot. Van még Etelka néni fölséges palacsintáiból, figyelmeztetett, amikor hazaérkeztem.

Anyám tisztában volt Etelka néni pótolhatatlan képességeivel, a legkevésbé sem foglalkoztatta, került-e bab a levesbe, ugyanakkor szemrehányásra nem is igen lett volna oka, hiszen ritka alkalmakkor, amikor rá esett a főzés feladata, ő sem pottyantott babszemet a gyöngyöző vízbe. Anyjával szembeni apró lázadásai közé tartozott az aprólékosság elhanyagolása. Nekem jól jöttek a tápértékben gazdag összeállítások, mert kimerítő munkát végeztem, az éjszakában szántottam a barázdákat. Etelka néni gyakran már nyolcra elkészült a déli resztelt májjal.

Megfáradva, savas gyomorral időnként ezt reggeliztem: kakaót és resztelt májat.

ELFORDÍTOM A FEJEM, ez a Nyugati pályaudvar. Eiffel-torony. Tél van Ráczéknál. Újév. Új év Ráczéknál. A vonatok mégis egy másik pályaudvarról indulnak, futnak a nyárban, egy forró vonatút kezdődik Füred felé. A kupé majdnem üres. Arácson veszteglünk. Átszállok az arácsi állomáson egy másik vonatra. Az utazásból ez maradt, nem is egy vonatút, hanem az arácsi állomás fénye, a nap veri a patyolatfehér meszet az apró állomásépületen. Meg az örökké mutáló fejhang a gimnázium fiúvécéjében, ahogy egy röviden, gyorsan kifújt, a Murattit a szűrőig égető slukk után megtartja a végső eligazítást, hogy az arácsi állomásnál le, aztán az első utcán jobbra.

Nem tudom, mikor, kikkel szállok fel a Déliben a balatoni szerelvényre. Nem tudom, mi történt a vonaton, valószínűleg ittunk. Volt büfékocsi, kellett, hogy legyen, mint mindig, mindenhol akkoriban, és nem tudom, miután letértünk jobbra, nyilván kapatosan, szeszes-kamaszos hévvel, mi következett, milyen irány, melyik utca. Hol volt a ház, sokan voltunk, vagy kevesen, mi volt rajtam, mit viseltünk azon a napon, azokban a napokban?

Mit vittünk? Hálózsákot, táskát, pokrócot? Meddig maradtunk?

Nem tudom.

Hol vettük a sört, a bort? A pálinkát?

És nem értem a nem-tudásomat, nem tudok róla semmit, hogy mitől tűnt el nyomtalanul, aminek eltűnnie nem lehetett volna, hiszen minden mindig új volt; minden korty bor, minden koncert, minden csaj és minden nyár.

Minden házibuli. Minden Arács.

Nem képzelődni, emlékezni akarok.

Hűlt hely az életemben; az arácsi állomás és az arácsi jobbkanyar. Nincsenek nyomok, nincs mit követni. Leszállok, jobbra fordulok, aztán kész-passz, állok tanácstalanul a nyárban, ülök egyedül a vonaton az arácsi állomáson, látom az arácsi utcát jobbra, hallom a vonat füttyét és egy sípoló hangot a fiúvécéből. Arács.

Az a nyár. Ez a nyár. Ez a tél.

Forró nyomok, hűlt helyek.

KÉREK EGY CIGIT, kapok egy Murattit a fiúvécében. Lenyúlok az ágy mellé, rágyújtok, és megint azt a mutáló hangot hallom, Tamás hangját, ezt a harsány, délies temperamentumú hanglejtést. Látom a heves gesztusokat, a cigarettát a szájhoz közelítő karlendítést, a kicsit pökhendi, olaszos, heves szippantást, a bonvivános füstkarikákat, hallom a nagyszünet végét jelző becsengetést. Látom, Tamás benyálazza a füstszűrőt, és felküldi a plafonra. Látom, ahogy a csikk sok-sok társa között megtapad a mennyezeten, és hallom megint, hogy akkor a megbeszélés szerint Arácson le.

De azt nem tudom, mikor kéne indulnunk, tehát érkeznünk.

A következő hétvégén vagy a nyári szünet egy bizonyos napján, fogalmam sincs, mikorra van ez megbeszélve. Pedig ott voltam. Ott vagyok. Állok a hideg füstben, a meleg füstben, valamilyen évszakban, tavasszal vagy nyáron a mindig nyitott vécéablaknál, téblábolok, cigarettázom.

Veszteglek.

Aztán megyek én is a következő órára, mennem kell, nincs hezitálás, ahogyan most az ágyon, belepottyantva a dekket egy üres borosüvegbe, van hezitálás. Fekszem, és nem tudom, mikor kéne indulni bárhova.

Nincs ötletem.

A cigaretta füstjében Arács.

KIFÚJOM ARÁCSOT, a fodrozódó felhőből Árpikának, anyám nagybátyjának a fürdőköpenye gomolyog elő, füsttel bélelt frottír. Hallom, ahogy ismételgeti: azért cigarettázom, mert a cigaretta az egyetlen hűséges barátom, mindig velem van, mondja Árpika, az örök Árpika. Hiába teltek az évek, nyolcvanévesen is így szólítottuk, ha meglátogattuk a füsttel tömött lakásában, ahol egyedül élt: Árpika. Akkorra már elhagyta a felesége, a dévaj díva, és az egyetemi évei alatt nála lakó unokatestvérem is kiköltözött. Ottmaradt a krimijeivel, a keresztrejtvényeivel, a pálinkáival, a kávéival. És a cigarettájával. Árpikát, Pikuszt, ahogy nagyapám hívta az öccsét, a család elbitangolt örök gyermekét, az egykor legendás eredménnyel startoló, ám végzetesen kegyvesztetté vált, az utolsó padba ültetett, az állandó osztályismétlésre ítélt nebulót reneszánsz emberként emlegették. Volt ebben gúny, irónia is, meg együttérzés.

Nagyapám, nagyanyám és anyám kézben tartották az Árpika-szálat.

A felesége forgatásokon statisztált, férfiakkal incselkedett, bundákban járt, Árpika legendás kosztokkal várta otthon, amíg felesége cifra élete tartott. Árpikát férfiereje, így nagyanyám, hamar cserben hagyta, a gyermekáldás elmaradt, felesége nem véletlenül barátkozott a forgatásokon.

A nagyanyám halkan beszélt Árpika esett dolgairól, mintha titkot árulna el, minden egyes alkalommal, ami a kimondás után visszahúzódik rejtekhelyére. Árpika zátonyra futott magánélete nyílt titok volt tehát, az elbeszélés nyomán feltáruló, de kibeszélhetetlen közös, családi kudarc, egyszerre szégyenteljes és pikáns információ. Az erotika, a szexualitás tiltott, a szavak határőrizeti szűréssel megközelíthető övezetének része, amelybe behatolni kizárólag felnőttek jelenlétében volt engedélyezett.

Csak tizenhat éven felülieknek ajánlott.

Olyan terület, ahol a szavak alapos előválogatáson estek át. A férfierő elapadása volt a kosztümös, tizenhat éven felülieknek, vagyis nekem szánt változat. De nagyanyám néha elfeledkezett a korhatárról, és kerek perec kijelentette:

Árpika impotens volt.

Bátran közölte, merész mondat volt, határozottan pattant ki nagyanyámból, aki ilyenkor mintha felszabadult, fellélegzett volna az egy szóban megragadható igazság kimondásának egyszerűségétől.

AZ UNKATESTVÉREM FÉLSZEGEN, egy darabig titkolt, ám hamarosan kiderült, vérmes reményekkel érkezett a fővárosba, rögtön Árpikához, ahova a gyámkodó budapesti rokonok, mindenekelőtt anyám, utalták, amikor az Árpika életét minduntalan felforgató feleség, Erzsók már nem élt. Amikor Árpika egyedül maradt ténylegesen. Magányát a régi recept szerint cigarettával, krimikkel és keresztrejtvényekkel, kávékkal és kevés pálinkával tompította, bánatán azonban könnyíteni nem tudott. Az végérvényesen mellé szegődött. Kiderült, hogy feleségét, aki a forgatásokon nyitott és érdeklődő szépasszonyként vált említésre méltó szereplővé, Árpika valóban imádta, s szívében örök hűségre ítéltetett özvegy férj maradt.

Az unokatestvérem hamvas tizennyolc évével Árpikához lett bezsuppolva, a család, tehát anyám szándéka szerint azért is, hogy Árpika cigarettafüstben pácolódó özvegyéletét kiszellőztesse, kávékkal keserített napjait megédesítse.

Az unokatestvérem a kezdeti, bizonytalan fővárosi lépései után sebességet váltott. Alul-felül zárt, vidéki gimnazistához illő műszálas pulóvereit lezser, kivágott pamutokra cserélte, farmernadrágokat és rövid szoknyákat vásárolt, szemhéját sötétítette, ajkát élénkítette, táncolni kezdett a városban. Viharos sebességgel hagyta el addigi életének feltételes megállóit, félszeg, bakfis önmagát. Cinike diszkókba járt, egyre nyíltabban diszkóéletet élt, mind később ért haza Árpikához.

EGÉSZ ÉLETEMBEN CIGARETTÁZTAM, közölte Árpika, valahányszor nagyapám, aki ’56-ban becsukta a cigarettatárcáját azzal, hogy legközelebb akkor nyitja ki, ha kimentek az oroszok, kérdőre vonta, froclizta az öccsét. Gyerekkorában, az Első Háború alatt és után, a nagy szegénységben, amikor éhes volt, szívta a falevelekből sodort cigarettát. Szívta postamesterkorában a finom Darlingot, amikor a hálószobájába vezettette be a telefont, ne kelljen kelnie hajnalok hajnalán, reggel bemennie a hivatalba, az ágya volt a hivatala, onnan jelentkezett.

És szívta később a kapadohányt, a nehéz években.

A nehéz évek Árpika vállát kétszeres teherrel nyomták, mivel a postamesteri állástól, egyúttal a kényelmes ágyától megfosztották, múltját végképp eltörölték: naponta kellett Ágnes nevű szamarával a vasútállomásra baktatnia, és az IKKA-csomagokat a községbe szállítania. Árpika a családban lustának számított, meg nem bélyegzett, de lustálkodó fekete bárány volt. Utánozhatatlan és utánozandó, számomra rokonszenves életforma öltött testet Árpikában. Naphosszat heverészik, olvasgat, néha pálinkát kortyol, keresztrejtvényt fejt, kávézik és cigarettázik. Árpika a példaképemmé vált, ezt szeretném én is, nyugdíjasnak lenni minél hamarabb.

Délelőttöket akartam.

Pálinkát, könyveket és cigarettát életre szólóan.

Nem törődtem Árpika életének komor oldalaival, azzal, hogy ez a pálinkázás-cigarettázás valójában egy reményvesztett életnek a következménye és végkimenetele. Mindösszesen azt a végső és rendíthetetlen nyugalmat láttam, amely azután állt helyre, hogy unokatestvéremet hajnali érkezésekor, rózsás kedvét némileg lelombozva, Árpika arra kérte, azonnal költözzön el. Minden megvan, semmi sincs meg.

Elakadok.

Veszteglek.

ÁRPIKA LEGENDÁS KOSZTJAI KIHŰLTEK a sparhelten. Ez a következő mondatod, ezt javaslom. Legyen ez, így a Mosodás. Oké, legyen, te akartad.

Az éjszakák, a hajnalok veszekedésbe torkolltak az újlipótvárosi lakásban, mígnem az unokatestvérem egy alkalommal reggel érkezett meg Árpikához.

Egy szál rózsával állított be.

Mint kiderült, nem Árpikának szánta, hanem görög évfolyamtársától kapta, a görög istentől, ahogyan később a család a gáncstalan szívtiprót emlegette. Árpika, elmondása szerint, rossz alvóként végigcigarettázta, végig-keresztrejtvényezte és végigkávézta az éjszakát. Izgatottan járt-kelt, rádiózott és nyugtatózott a lakásban, így várta testvérének, vagyis a nagyapámnak az unokáját. Aggodalma nőttön-nőtt, kétségbeesve várta a társtalanságában hozzá rendelt, a felesége utáni űrt betölteni hivatott nőt.

Várta ugyanúgy, mint egykor feleségét.

Unokatestvérem reggel jött, a görög istennél aludt. Aludt, így fogalmazott, messzebb nem ment. Semmiféle alibivel nem próbálkozott, rózsával ékes reggeli megjelenése tüntetőre sikerült. Mintha tervet teljesített volna, hogy megmutassa, elege van. Hogy elérkezettnek látja a sokáig elodázott pillanatot, és egyszerre szabadul fel a nagyváros labirintusában megannyi veszélynek kitett, gyámolításra szoruló, vidéki rokonlány és a feleségpótlék számára kiutalt szerepe alól. Jorgosznál aludtam, ezt mondta a reggeli konyha hideg cigarettafüsttel tompított fényében. Belibbent a konyhába, kezében egy szál vörös rózsa, és csak ennyit mondott: Jorgosznál aludtam, mesélte Árpika, aztán mesélte a nagybátyám is, unokatestvérem apja. A keresztapám. Anyám testvére.

Őt a reggeli érkezés után Árpika a munkahelyén érte el. Agronómus nagybátyám munkahelye a földeken volt, a szántást ellenőrizte vagy a nyári aratást felügyelte, egy dzsip száguldott a telefonhívás hírével, mint erről később beszámolt, a nagybátyámhoz. Ő lóhalálában, így a keresztapám, rohant a téeszirodába, majd a kapkodó beszámoló hallatán feleségét riadóztatta, nyomban a Trabantjukba vágták magukat, és meg sem álltak az újlipótvárosi lakásig. Unokatestvérem makacs hallgatásban, büszke némasággal ült a fotelban, mesélte később Árpika fájdalmasan. Cinike önelégülten, az előadás színészeként és rendezőjeként, nem duzzogva, nem dölyfösen, hanem magabiztosan trónolt a fotelben. A nagybátyám, csak így lehetett, céklafejjel rontott a szobába, a felesége főnözött konttyal, dölyfösen. Mindketten végighallgatták Árpika referendumát a történtekről.

Nagybátyám két tűz közé szorult.

Mivel a szülői tekintéllyel szemben a tisztelettudás feltétlen parancsát idejekorán belénevelték, nem vonhatta kétségbe apja testvérének, Árpikának a felháborodását, a megbotránkozás hitelét, de a lánya iránti imádatát sem csillapíthatta.

Nem így a felesége, aki a családunkban páriának számított, a paraszti miliőből a kommunista kádervilágba felküzdött család gyereke kakukktojás volt. Lányának hajnali érkezése nemhogy megrendítette volna, épp ellenkezőleg, alapos okát látta a nem csupán a konkrét személlyel, Árpikával szembeni kemény ellenállásnak, de az elhúzódó osztályharcban a férje, vagyis a nagyanyám fiával szemben bontott zászlót. Lánya védelmére kelt. A küzdelem hamar eldőlt, eldöntötte a két nő, anya és lánya, a nagybátyám lesütötte a szemét, cserben hagyta Árpikát, győzött a túlerő, az unokatestvérem hátradőlhetett, másik albérletbe költözött, és onnantól akkor és ott aludt, amikor és ahol csak akart.

BÁRHOL NYÍLHAT ÚTELÁGAZÁS. Bármerre fordulhatsz, te jössz, állandóan rajtad a sor, mondja a Mosodás, te dobsz állandóan. Bárhol folytatható vagy.

Arácson vagy a fiúvécében.

Talán Árpikával, talán az unokatestvéreddel.

Az Ifiparkban, Fradi-meccsen, november hetedikén a Gellérthegyen.

Egy építőtáborban, Helvécián. Egy másikban.

Esetleg 1987 őszén, Nyíregyházán, a Nyugati pályaudvarról jövet, a Bartók Béla úton, a Feneketlen-tó fölött, a Gellért-hegy gerincébe kapaszkodó szivárvány alatt.

Az Üllői úti lakásban ezerkilencszázhetvenvalahány forró nyarán, júniusban, egy nagymamai ágy mellett felállított gyerekágyban.

Az István Kórház szülőszobájában szintén nyáron, 1967-ben.

Netalán a Czuczor utcai játszótér űrrakéta-mászókájának nyirkos fémvázában.

Évnyitón, utolsó padban, ballagáskor, egyetemen, presszóban. Borozóban, strandon, osztálykiránduláson.

Az első, a második, a harmadik házibuliban. Az ötvenedikben.

A Moszkva téren, a Várban, az Országház pincében, a Don-kanyarban, a Dörgicseiben.

Budai lakásokban, villákban, télben, tavasszal, ősszel.

Az első taxirendeléskor, egy korty császárkörte ízében, egy zsúrban. 1968-ban, ’74-ben, ’78-ban, ’79-ben.

Filmklubokban, könyvesboltokban.

1992-ben egy Székely Mihály utcai lakásban. A Piaf művészklubban.

Egy kora reggeli, térdig szemétben álló körúti lakásban. Szegeden 1993-ban egy úgynevezett leányszálláson, megint Szegeden 1990-ben szilveszterkor, az egyetemi klub feltört pártirodájában. A Csirke borozó tőgypörköltjeiben.

1944-ben, a németek bevonulásakor.

Az 1956-os földrengéskor.

Sopronban, Gyenesdiáson, a Sütő utcában, Táton, Nyergesújfalun, Pesten, Budán, Besztercebányán, Kemenesmagasiban. Balatonalmádiban.

Az Újlipótvárosban, Árpika konyhájában.

A Vidám Parkban, az Andrássy út 60.-ban.

Az Elvarázsolt Kastélyban, a Kiskacsa vendéglőben, a Deák téri templomban, az orvosi egyetemen, a prágai táblabíróságon, a Bocskai úton.

Az első leosztáskor, két párral a kézben, vagy a gimnázium lapos tetején.

Egy kosárlabdacsarnok öltözőjében Kraftwerk-lemezre alkudozva.

A kaszinóban az első telibe talált tizenhetesnél. Társbérletekben, kúriákban, sátrakban, kitelepítéseken.

A Zsombolyai utcai rendőrőrs fogdájában.

Elég egy mondat, elég felütni a tartalomjegyzéket, elég egy bekezdés, egy sor, egy betű, bárhol folytatható vagy.