A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Banville: April in Spain

Faber & Faber, London, 2021

Copyright © John Banville, 2021

Fordította Pordán Ferenc

A kötet megjelenését a Literature Ireland támogatta

Hungarian translation © Pordán Ferenc, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóillusztráció © Florin Cristian Ailenei/Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-648-2

LONDON

1

Terry Tice szeretett embert ölni. Ilyen egyszerű volt a helyzet; bár talán nem a „szeretett” volt a megfelelő szó. Mostanában fizettek neki azért, hogy embereket öljön, és jól megfizették érte, de soha nem a pénz motiválta, nem igazán. Akkor vajon mi? Az elmúlt évek során többször is hosszan elgondolkodott ezen a kérdésen. Nem volt őrült, és nem is valami szexuális vagy hasonlóan beteges dologról volt szó – Terry nem volt pszichopata.

A legjobb válasz, amivel elő tudott állni, az volt, hogy rendet rakott, mindent a helyére tett. Azok az emberek, akiknek a meggyilkolására felbérelték, útjában voltak valamilyen vállalkozásnak, és el kellett távolítani őket, hogy simán folytatódhasson az üzletmenet. Vagy erről volt szó, vagy fölöslegesek voltak, ami éppolyan jó ok volt arra, hogy megszabaduljanak tőlük.

Mondani sem kell, hogy egyetlen célpontjával sem volt semmi személyes problémája (mindig „célpontként” gondolt rájuk, mert az „áldozat” szó arra utalt volna, hogy felelősség terheli a halálukért), már azon kívül, hogy felfordulást okoztak. Igen, Terryt kifejezetten elégedettséggel töltötte el, ha rendet rakhatott.

Ami nem is csoda, hiszen a háború vége felé egy ideig a haditengerészetnél szolgált, ahol köztudottan rendszeretetre nevelik az embert. Túl fiatal volt ahhoz, hogy bevonuljon, de hazudott a koráról, így felvették, és – ahogy a fejesek mondták azon a zengő hangjukon – „akcióban” is volt része, német tengeralattjárókra vadászva az Atlanti-óceán északi részén. De a tengeri élet unalmas, és az unalom volt az egyik olyan dolog, amit Terry sehogy sem tudott elviselni. Ráadásul hajlamos volt a tengeribetegségre. Egy tengerész, aki folyton tengeribeteg… pompás! Így hát amint alkalma nyílt rá, átkérette magát a szárazföldi erőkhöz.

Egy ideig Észak-Afrikában szolgált: a könyökére támaszkodva hevert mindenféle vádikban, a legyekkel hadakozva és sorra leszedve Rommel híres Afrika-hadtestének tagjait, valahányszor csak kidugták azt a nagy kockafejüket. A láthatáron meg ezalatt bogarakként zümmögtek a tankok, éjjel-nappal tüzet köpve egymásra. Aztán lehúzott pár hónapot Burmában, ahol pompásan szórakozott, mivel lehetősége nyílt arra, hogy végezzen egy csomó apró sárga fickóval.

Afrikában elkapott egy csúnya trippert (mondjuk, van egyáltalán szép tripper?), Burmában pedig egy még csúnyább maláriát. Mindig történt valami. Az élet hazárdjáték.

A háború vége nagy megrázkódtatásként érte Tice közlegényt. Nem tudta, mihez kezdjen magával békeidőben, egyik helyről a másikra, egyik munkától a másikig sodródott London környékén. Nem volt családja, legalábbis nem tudott arról, hogy lenne – egy ír árvaházban nevelték fel, vagy inkább ott próbálták először betörni –, a sivatagban és az óceán hullámain megismert cimboráival pedig nem tartotta a kapcsolatot. Egyébként sem volt túl sok katonacimborája – az igazat megvallva egy sem akadt.

Egy ideig kitartóan próbálkozott a lányoknál, de nem volt szerencséje: ha felszedett valakit, arról a legtöbbször kiderült, hogy hivatásos; biztos áradt belőle valami sajátos szag, vagy mi, mert valósággal vonzotta a ringyókat, ez feltűnt neki. Persze soha nem fizetett a szexért – ez elvi kérdés volt nála, ráadásul véleménye szerint nem is volt olyan nagy szám az egész.

Egyszer egy olyan csaj is ráakaszkodott, aki nem volt szajha, egy kis vörös, akit majdhogynem rendes lánynak is lehetett volna nevezni; bár hamisítatlan cockney volt, a Morris autógyár irodájában dolgozott, Oxford közelében. Terry nem vezetett, ezért csak olyankor találkoztak, ha felvonatozott hozzá, vagy ha a csaj néha leautózott Londonba, hogy szórakozzon egyet a füstös város fényei között.

Sapphire-nak hívták, ezt állította magáról. Ó-lá-lá! Aztán az egyik este a Kutya és Csontban Terry beletúrt a táskájába, csak úgy, kíváncsiságból, miközben a lány az orrát púderezte a mosdóban, és talált benne egy régi élelmiszerjegykönyvet, amiből megtudta, hogy az igazi neve Doris, Doris Huggett, és a Stepney Way környékén született. Amikor aztán alaposabban megnézte, arra is rájött, hogy festi a haját. Tudhatta volna: túl fényes volt, ráadásul olyan hamis, fémes fénnyel csillogott, mint a vadonatúj Oxford Morrisok sárhányója.

Dorris, alias Sapphire sem húzta sokkal tovább, mint a többiek. Szilvesztereste az egyik sohói helyen a kelleténél párral több Babychamet ivott, és Terry egyik megjegyzésére azzal reagált, hogy elfordult és kitört belőle a nevetés. Terry semmi mulatságosat nem talált abban, amit mondott, ezért hiába volt részeg a lány, kivitte a klub mögötti mellékutcára, és megcsapta párszor, hogy jó modorra tanítsa. A csaj másnap reggel aztán felhívta, és sikítozva megfenyegette, hogy lecsukatja testi sértésért, de végül semmi nem lett a dologból.

Ez is olyasmi volt, amit Terry nem tudott elviselni, mármint ha tiszteletlenek voltak vele és kinevették. Egy ideig egy East End-i bandával lógott, részt vett pár jövedelmező rablásban meg ilyesmiben, de onnan le kellett lépnie, miután megkéselte az egyik fiatalabb fickót, aki kigúnyolta az ír akcentusát – az akcentust, aminek a létezéséről az igazat megvallva addig fogalma sem volt.

Jól bánt a késsel és a pisztollyal – elvégre szolgált a seregben –, és ha úgy hozta a szükség, ököllel is megállta a helyét, annak ellenére, hogy csak harmatsúlyú volt. Az egyik Kray iker, Ronnie, egy ideig verőemberként alkalmazta, de kis termete nem szolgált a javára. Ezért szerette Burmát, a hőség, a láz meg a többi ellenére: azok a fickók, akiket ott kellett megölnie, ugyanakkorák voltak, mint ő, vagy még kisebbek.

A civil életben nem volt egyszerű boldogulni, és Terry – ahogy azt maga készséggel elismerte – már épp kezdett kétségbe esni, amikor besasszézott az életébe Percy Antrobus.

Percy… nos, nehéz lett volna megmondani, pontosan mi is volt Percy. Nagydarab volt és kalácsképű, a csípője nőies, a szeme alatt véraláfutás-színű táskák ültek, vastag alsó ajka pedig mindig lebiggyedt és csillogó, bíbor árnyalatot öltött, miután legurított pár pohárral. Általában brandyvel kevert portóit ivott, bár mindig egy coupe-pal kezdte a napot, ami – ahogy azt Terry megtudta – egyszerűen a pezsgőspohár francia neve volt. Percy jéghidegen itta a bubisat. Volt egy színaranyból készült keverőpálcája; amikor Terry megkérdezte tőle, mire való, Percy azzal a tettetetten megbotránkozott arckifejezésével meredt rá (a szeme akkorára tágult, mint egy penny, apró körré csücsörített ajka pedig inkább hasonlított tudják, mire, mint szájra), és azt mondta:

– De drága fiú, csak nem gondolod, hogy kora délelőtt buborékkal fogom inni a pezsgőt?

Hát, ez volt Percy.

De meg kell hagyni, ő volt az, aki meglátta a lehetőséget Terryben, és megismertette őt az igazi hivatásával.

Vicces módon úgy alakult, hogy valamennyi lehetséges személy közül épp Percy idős anyja lett Terry első „célpontja”. Az öregasszonynak volt némi pénze a bankban, sőt kifejezetten sok pénze volt a bankban, és azzal fenyegette a fiát, hogy kizárja a végrendeletéből valami miatt, amit Percy tett, vagy épp nem tett. Percy minden egyéb ötletből kifogyva végül úgy döntött, az egyetlen megoldást az jelenti, ha kicsináltatja, mielőtt még felhívná az ügyvédjét – azt az „abszolút szemétládát”, aki mindig is pikkelt Percyre, ahogy azt maga Percy állította –, és magához kéretné az említett dokumentumot, hogy kihúzza belőle egyetlen fia, az imént említett Percival nevét.

Terry egy ködös novemberi este futott össze először Percyvel, egy putney-i kocsmában, a Királyi Főben. Később aztán már úgy gondolta, egyáltalán nem véletlen találkozásról volt szó, Percy szándékosan kereste a társaságát, mert úgy érezte, Terry képes lehet kisegíteni őt ebben az örökösödési ügyben. Amikor Percy zárás körül szóba hozta a „Materrel” kapcsolatos problémáját (tényleg így beszélt!), és megemlítette, hogyan kívánja megoldani a helyzetet, Terry azt hitte, csak viccel.

De Percy nem viccelt.

Mielőtt búcsút vettek volna egymástól a kocsma előtt, ahol a lélegzetük sűrű felhőkben kavargott az eleve sűrű, sárgás ködben, Percy Terry felső zsebébe csúsztatott két tízfontost, és azt javasolta, találkozzanak másnap este ugyanabban az időpontban, ugyanott. Terry sokáig vacillált, hogy elmenjen-e a találkozóra, de végül elment, el bizony. Amikor Percy meglátta, hogy belép az ajtón, szélesen rávigyorgott, meghívta egy korsó világosra meg egy adag angolnakocsonyára, és a fülébe súgta, hogy száz fontot fizet neki, ha golyót ereszt az öreglány fejébe.

Száz fontot! Terry nem hitte volna, hogy valaha egy összegben fog látni ennyi pénzt.

Két nappal később lelőtte Mrs. Antrobust a Kensington High Streeten, fényes nappal, és magával vitte a retiküljét, hogy valami bepánikolt kölyök által elkövetett rablásnak tűnjön a dolog. Az akcióhoz Percy szolgáltatta a pisztolyt („abszolút lenyomozhatatlan, erről biztosíthatlak, fiacskám!”), és Percy gondoskodott aztán a fegyver eltüntetéséről is. Terry ekkor jött rá, milyen jó kapcsolatai vannak a vén buzeránsnak – lenyomozhatatlan vasak nem teremnek csak úgy a fákon.

Másnap reggel az újságok hosszan tárgyalták az öregasszony halálát, és „a brutális gyilkos művészi ábrázolását” is közzétették. A rajz egyáltalán nem hasonlított Terryre.

Pár nappal a temetés után az új barátja meghívta egy puccos ebédre a Ritzbe. Terryt feszélyezte, hogy megláthatják őket egy ennyire nyilvános helyen, pláne a „Mater” hirtelen elhalálozását követően, de Percy lassan rákacsintott, és tudatta vele, hogy semmi gond, gyakran jár ide ilyen „fess fiatalemberekkel”.

Az ebéd végére Terry feje kavargott a bortól és a Percy által még evés közben is egyfolytában szívott szivarok bűzétől. Végigbaktattak a St. James Streeten, és betértek a cipész John Lobb üzletébe, ahol méretet vettek Terryről egy brogue-cipőhöz. Jobban örült volna valami elegánsabbnak, de amikor néhány héttel később felpróbálta a házhoz szállított cipőt, valóságos lordnak érezte magát benne. Sikerült vetnie egy pillantást a számlára, és örült, hogy nem neki kellett kifizetnie. Percy egy sötétszürke fejfedőt is vett neki a Lock-féle kalapboltban, néhány ajtónyira Lobb üzletétől.

– Egy fiatalember a te szakmádban nem engedheti meg magának, hogy a munkájának megfelelő módon öltözködjön – mondta Percy azon az affektáló, igazgatótanács-beli hangján, és felvihogott. Eltartott pár másodpercig, mire Terry megértette a csavart. Szellemes mondás volt, úgy bizony.

– És pontosan milyen szakma is lenne ez, Mr. Antrobus? – adta az ártatlant.

Mire Percy csak elmosolyodott, és megpróbált belecsípni az ifjú Terry feszes hátsójába.

Még mostanában is felvette néha a Lobb-cipőt, különösen olyankor, amikor hiányzott neki Percy, bár ez nem fordult elő túl gyakran. A brouge szépen öregedett, és minden egyes alkalommal egyre kényelmesebben simult a lábára. A szürke kalap viszont csúnyán elázott – ami azt illeti, Ascotban, ahova a cilinderes Percy vitte el Terryt afféle jutalomképpen –, de nem bánta, mert sosem kapott rá a viselésére: úgy érezte, inkább jampinak néz ki benne, mint annak az úriembernek, akivé Percy akarta változtatni. Szegény öreg Percy…

Mennie kellett, bizony, Percynek a végén mennie kellett, a csodálkozástól kerekre nyílt szemmel és azzá az apró, ráncos, rózsaszín nyílássá csücsörödő szájjal. És amikor eltávozott, halk robajjal és tompa puffanással rogyott össze, akár egy zsák krumpli.