Borítószöveg

Az erdő a csönd, az érintetlen természet, a mese és a titkok birodalma. Egy hely, ahol bármi megtörténhet. Peter Wohlleben, a neves német erdész a fák titkos életébe enged betekintést, és meglepő dolgokat tár fel. Mert az erdőben ámulatba ejtő dolgok történnek: a fák beszélgetnek egymással. Nemcsak utódaikról gondoskodnak odaadóan, de idős és beteg szomszédaikat is ápolják. A fák éreznek és emlékeznek.  Hihetetlen? Pedig igaz!

Peter Wohlleben fényt visz az erdő sűrűjébe, és bepillantást enged egy titokzatos világba. A fák eddig nem is sejtett képességeiről írott lebilincselő tudományos esszéiben a legújabb felfedezéseket éppúgy figyelembe veszi, mint saját tapasztalatait és érzéseit. És az olvasó nem győz álmélkodni a természet csodáin.

„Lebilincselő könyv egy lenyűgöző teremtményről, amelynek szemlátomást sikerült valamennyiünk szeme elől elrejtőznie.”

Die Welt

„Wohlleben az erdő mindentudója és örökös felfedezője.”

Literatur Spiegel

„Wohlleben visszaadta az erdőnek a lelkét.”

Süddeutsche Zeitung

„Mindenki, aki olvasta ezt a könyvet, más szemmel fogja az erdőt járni.”

Der Tagesspiegel

„Ajándék az erdő barátainak.”

Buchjournal

„Wohlleben vágyakozásunk színterét ismét új életre keltette.”

Neue Osnabrücker Zeitung

„Lebilincselő népszerűsítő könyv, amely egy sok tekintetben ismeretlen, szomszédos univerzumból szórakoztatóan mutat be különféle felfedezéseket.”

Greenpeace Magazin

PETER WOHLLEBEN

A FÁK

TITKOS ÉLETE

MIT ÉREZNEK, HOGYAN KOMMUNIKÁLNAK?

EGY REJTETT VILÁG FELFEDEZÉSE

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Peter Wohlleben: Das geheime Leben der Bäume

Ludwig Verlag, München, 2015

Fordította Balázs István

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Iványi Ákos

Copyright © 2015 by Ludwig Verlag, München

All rights reserved

Hungarian translation © 2016, 2026 Balázs István

Magyar kiadás © 2016, 2026 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN 978-963-633-447-5

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Kertész Judit

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Váraljai Nóra

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Tartalom

Előszó

Barátságok

A fák nyelve

Szociális hivatal

Szerelem

Falottó

Csak semmi sietség

A fák illemkódexe

Faiskola

Együtt könnyebb

Titokzatos vízszállítás

A fák vállalják a korukat

A tölgy – puhány alak?

Szakértők

Fa vagy nem fa?

A sötétség birodalmában

CO_2-porszívó

A fa mint klímaberendezés

Az erdő mint vízszivattyú

Az enyém vagy a tiéd?

Szociális lakásépítés

A biodiverzitás anyahajói

Téli álom

Időérzék

Karakter kérdése

A beteg fa

Legyen világosság!

Utcakölykök

Kiégés

Irány észak!

Igencsak ellenállóak

Viharos idők

Jövevények

Egészséges erdei levegő?

Miért zöld az erdő?

Megszabadulva a láncoktól

Biorobotok?

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Amikor erdészként megkezdtem szakmai pályafutásomat, nagyjából annyit tudtam a fák titkos életéről, mint egy mészáros az állatok érzelmeiről. A modern erdőgazdálkodás fát termel, értsd ezen: fatörzseket vág ki, majd újabb facsemetéket ültet. Ha utánaolvasunk a szakfolyóiratokban, hamar az a benyomásunk támad, hogy az erdő jólléte csak annyiban érdekes, amennyiben az az optimális üzemvezetés számára szükséges. Az erdészet mindennapjai szempontjából ennyi elegendő is, ám eközben fokozatosan torzul szemléletünk. Mivel lucfenyők, bükkfák, tölgyek és erdeifenyők százait kellett nap mint nap a tekintetben felmérnem, mire lesznek alkalmasak a fűrésztelepen, és hogy mennyiért lehet őket értékesíteni, észlelésem beszűkült erre az egyetlen nézőpontra.

Kereken húsz évvel ezelőtt kezdtem turisták számára túlélőtréningeket és rönkkunyhótúrákat szervezni. Később létesítettem egy kegyeleti emlékerdőt, valamint néhány őserdő-rezervátumot. A számos látogatóval folytatott beszélgetésem során árnyalódott az erdőről kialakított képem. A görbe, göcsörtös fák, amelyeket akkoriban silánynak minősítettem, a kirándulók körében lelkesedést váltottak ki. Velük együtt tanultam meg, hogy ne csak a törzsre és annak minőségére figyeljek, hanem a szokatlan gyökérzetre, a különös növekedési formákra vagy a kérgen a finom mohapárnákra is. Természetszeretetem, amely már hatesztendős koromban sem hagyott nyugodni, új erővel lobbant lángra. Hirtelenjében számtalan csodát fedeztem fel, ezekre azonban alig-alig találtam magyarázatot. Ráadásul az Aacheni Egyetem területemen rendszeres kutatómunkába fogott. Számos kérdésre sikerült választ találnunk, számtalan egyéb kérdés pedig közben merült fel. Erdészként az élet ismét érdekfeszítő lett, minden nap, amelyet az erdőben töltöttem, felfedezőúttá vált.

Mindez az erdőgazdálkodásban szokatlan körültekintést tett szükségessé. Aki tisztában van azzal, hogy a fák éreznek fájdalmat, hogy van emlékezetük, és hogy a faszülők együtt élnek utódaikkal, az nem képes csak úgy kivágni őket, és nem fog nagy gépekkel garázdálkodni közöttük. A gépeket az én területemről már két éve száműztük, és ha olykor-olykor mégis ki kell vágnunk egyes törzseket, akkor az erdei munkások lovaikkal együtt ezt kímélettel teszik. Egy egészséges, akár még boldognak is nevezhető erdő lényegesen termékenyebb, ami gazdaságilag is megtérül. Ez az érv győzte meg munkaadómat, a hümmeli önkormányzatot, így aztán ebben az Eifel-hegységben fekvő parányi faluban a jövőben szóba sem jöhet semmilyen más gazdálkodási forma. A fák fellélegeznek, és még több titkot árulnak el, különösen azok a csoportok, amelyek az újonnan kialakított védett területeken teljesen háborítatlanul élnek. Életem végéig tanulni fogok tőlük. Már az minden képzeletet felülmúl, amit eddig felfedeztem ott, a lombsátorban.

Most arra invitálom az olvasót, ossza meg velem a fák nyújtotta örömöket. És ki tudja, talán legközelebb, amikor az erdőben sétál, ön is felfedez néhány csodát.

Barátságok

Évekkel ezelőtt a hozzám tartozó erdészkerület egy régi bükkös rezervátumában különös, mohával benőtt kövekre bukkantam. Utólag már nyilvánvaló számomra, hogy sokszor elmentem mellettük, ügyet sem vetve rájuk, egy nap azonban mégiscsak megtorpantam és lehajoltam. Formájuk szokatlan volt, görbe, üreges, amikor pedig valamennyire megemeltem a mohát, alatta fakérget fedeztem fel. Egyszóval mégsem kő volt az, hanem egy régi fadarab. Mivel azonban a bükkfa nedves talajon néhány év alatt elkorhad, meglepődtem, hogy ez mennyire kemény.

A legmegdöbbentőbb az volt, hogy nem tudtam felemelni, szemlátomást szilárdan összenőtt a talajjal. Zsebkésemmel óvatosan lekapargattam valamennyit a kérgéről, mígnem egy zöld rétegre bukkantam. Zöld? Ez a színanyag csak klorofillból származhat, ahogyan az a friss levelekben előfordul, és tartalékként az élő fák törzsében is elraktározódik. Ez csakis azt jelenthette, hogy ez a fadarab mégsem volt halott! A többi „kődarabból” aztán gyorsan kirajzolódott a logikus kép, ugyanis azok egy másfél méter átmérőjű körön belül helyezkedtek el. Egy hatalmas, ősrégi fatörzs göcsörtös maradványai voltak. Csak egykori pereme maradt meg csökevényesen, míg belseje már régen humusszá korhadt szét – nyilvánvaló jeleként annak, hogy a törzset már vagy 400-500 évvel ezelőtt kellett hogy kivágják.

De hogyan maradhattak fenn ilyen hosszú ideig az élő maradványok? Utóvégre a sejtek cukor formájában tápanyagot használnak el, lélegezniük és legalább egy keveset nőniük kell. Márpedig levelek, így fotoszintézis nélkül ez lehetetlen. Több évszázados koplalókúrát bolygónk egyetlen lénye sem bír ki, és ez érvényes a fák maradványaira is. A fatuskókra legalábbis, amelyek csak magukra számíthatnak. Ennél a példánynál azonban mindez nyilvánvalóan másképpen volt. A szomszédos fáktól kapott támogatást, mégpedig a gyökerek segítségével. Olykor csak laza kapcsolat létesül a gombafonalak hálózata révén, amely beburkolja a gyökércsúcsokat, és segít nekik a tápanyagcserében, olykor azonban vannak közvetlen összenövések is. Hogy esetünkben mi volt a helyzet, azt nem sikerült megtudnom, nem akartam ugyanis az öreg fatönknek az ásással kárt okozni. Egyvalami azonban egyértelmű volt: a környező bükkfák – hogy életben tartsák – cukoroldatot pumpáltak át neki.

Azt, hogy a fák gyökérzetük révén összekapcsolódnak, olykor megfigyelhetjük a rézsűkön. Az eső ott elmossa a földet, és szabaddá teszi a föld alatti hálózatot. Hogy valóban összefonódó rendszerről van szó, amely egy faj és egy állomány legtöbb egyedét összekapcsolja, a kutatók a Harz hegységben derítették ki. A tápanyagcsere, a szomszédok segítségnyújtása szükséghelyzetben minden jel szerint megszokott dolog, és arra a megállapításra vezetett, hogy az erdők szuperorganizmusok, vagyis hasonló képződmények, mint például egy hangyaboly.

Természetesen feltehetnénk azt a kérdést is, hogy vajon a fák gyökerei nem egyszerűen érzéketlenül és céltalanul nőnek-e a földben, és mindig akkor kapcsolódnak össze fajtársaikkal, amikor találkoznak velük? Ettől kezdve törvényszerűen folyik közöttük a tápanyagcsere, mintha egy feltételezett társas közösséget építenének ki, miközben véletlenszerű adok-veszeknél mégsem élnének meg többet. Az aktív segítség megkapó képét ezzel felváltaná a véletlenszerűség elve, jóllehet még az efféle mechanizmusok is előnyösek lennének az erdő ökoszisztémájának működése szempontjából. Ennyire azonban nem egyszerű a természet működése, mint azt Massimo Maffei a Torinói Egyetemről a Max Planck Forschung magazinban (2007/3. sz., 65. o.) megállapítja: a növények – következésképpen a fák is – nagyon jól meg tudják különböztetni a gyökereiket más fajok, sőt a saját fajuk más egyedeinek gyökereitől is.

De vajon miért ennyire társas lények a fák, miért osztják meg táplálékukat fajtársaikkal, nagy gonddal felnevelve így saját konkurenciájukat? Az okok ugyanazok, mint az emberi társadalmakban: közösen jobban megy. Egy fa nem erdő, nem képes kiegyensúlyozott, helyi klímát kialakítani, védtelenül ki van szolgáltatva szélnek-viharnak. Együttesen ellenben sok fa ökoszisztémát alkot, amely csillapítja a szélsőségesen magas vagy alacsony hőmérséklet hatásait, nagy mennyiségben tárolja a vizet, és igencsak párás levegőt hoz létre. Ilyen környezetben a fák védetten élhetnek, és nagyon magas kort érhetnek meg. Hogy ez megvalósuljon, a közösséget mindenáron fenn kell tartaniuk. Ha minden egyes példány csakis önmagával törődne, akkor jó néhányan nem érnék meg az öregkort. Az állandó pusztulás eredménye az lenne, hogy sok nagy lyuk tátongana a koronasátorban, ennek folytán pedig a viharok mélyebbre hatolhatnának, és további fákat dönthetnének ki. A nyári forróság benyomulna egészen az erdő talajáig, és kiszárítaná. Ettől mindenki szenvedne.

A közösség számára így minden fa fontos, és megérdemli, hogy amíg csak lehetséges, megmaradjon. Ezért aztán a beteg egyedeket is támogatják, ellátják őket tápanyaggal mindaddig, amíg helyre nem rázódnak. Könnyen megeshet, hogy legközelebb fordítva lesz: a támogató fa szorul rá a támogatásra. Engem az így viselkedő vastag, ezüstszürke bükkök elefántcsordára emlékeztetnek. Az is törődik a tagjaival, talpra állítja a betegeket és a gyengéket, és még az elhullott csordatagokat sem hagyja szívesen hátra.

Minden fa tagja ennek a közösségnek, ugyanakkor mégiscsak vannak fokozatok. A legtöbb fatönk lassanként elkorhad, és néhány évtized alatt (a fák életében ez nagyon rövid idő) eltűnik a televényben. Csak kevés példány akad, amelyet – akárcsak az imént leírt „mohával benőtt követ” – évszázadokon át életben tartanak. Mi az oka ennek a különbségtételnek? A fák is osztálytársadalomban élnének? Nagyon úgy tűnik, de az „osztály” kifejezés mégsem igazán helytálló. Inkább az összetartozás, sőt a rokonszenv foka az, ami a társak segítőkészségét meghatározza. És ezt mi magunk is felmérhetjük akár a lombkoronára vetett egyetlen pillantással. Egy átlagos fa addig terjeszkedik ágaival, míg el nem éri egy hasonló magasságú szomszédja ágvégződéseit. Tovább nem megy, mert a lég-, pontosabban a „fénytér” már foglalt. Ennek ellenére a kinyúló karok határozottan megerősödnek, úgyhogy az az érzésünk, ott fenn szabályos harc folyik. Egy igazi baráti páros ugyanakkor eleve ügyel arra, hogy ne fejlesszen túlságosan vastag ágakat a másik fa irányába. Egyik fa sem akar a másiktól elhappolni semmit, a lombkorona erőteljesebb részeit ezért kifelé, azaz a „nem barátok” irányába fejleszti. Az ilyen párok a gyökerek révén olyan bensőségesen összekapcsolódnak, hogy olykor még együtt is halnak meg.

Ilyen, egészen a tönkök ellátásáig terjedő barátságok rendszerint csak természetes erdőkben tapasztalhatók. Talán mindegyik faj ezt teszi, jómagam megfigyeltem már kivágott fák hosszan tovább élő tönkjeit a bükkök mellett tölgyeknél, jegenyefenyőknél, lucfenyőknél és duglászfenyőknél is. A telepített erdők – ilyen Közép-Európa legtöbb tűlevelű erdeje – szemlátomást úgy viselkednek, mint az utcagyerekek könyvünk azonos című fejezetében. Mivel az ültetés révén a gyökerek tartós sérülést szenvednek, úgy tűnik, már aligha képesek hálózattá összeszerveződni. Az ilyen mesterséges erdők fái rendszerint magánzóként lépnek fel, és így különösen nehéz nekik. Mindamellett a legtöbb esetben amúgy sem vár rájuk hosszú élet, mert a törzsük fafajtától függően nagyjából száz év alatt kivágásra érettnek minősül.