Borítószöveg

Ó, a csodaszép Horvátország nyáridőben, amikor a tűző nap sugarai csillámlanak a türkizkék tengeren! Maddie Wilcox gyakorlatias, két lábbal a földön járó lány, de az ő fantáziája is meglódul a lehetőségtől, hogy egy luxusjachton hajókázhat az Adriai-tenger hullámain. Igaz, nem gondtalan nyaralóként, mert flancos vendégeket kell kiszolgálnia, de az élmény bőséges kárpótlásnak ígérkezik. És az sem mellékes, hogy barátnője, Nina testvére, Nick is ott lesz a fedélzeten.

Amikor azonban Maddie és Nick találkoznak, Maddie képtelen elhinni, hogy az öntelt, ellenszenves alak valóban Nina rokona. Az Adriai-tenger festői szépségű öblei azonban számtalan meglepetést tartogatnak számukra, és könnyen lehet, hogy át kell értékelniük az egymásról szerzett első benyomást...

Julie Caplin Koppenhága, Brooklyn, Párizs, Tokió és Izland után ezúttal az Adriai-tengerhez kalauzolja el olvasóit.

Magyarul megjelent művei:

Egy csésze kávé Koppenhágában

Egy szelet torta Brooklynban

Egy krémes Párizsban

Egy csésze tea Tokióban

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Caplin: The Secret Cove in Croatia

Published by HarperImpulse an imprint of

HarperCollinsPublishers

Copyright © Julie Caplin 2019

Hungarian translation © 2022 H. Prikler Renáta

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © HarperCollinsPublishers Ltd 2019

Borítóillusztráció © Shutterstock.com

ISBN 978-963-604-114-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondoztaTörök Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával készítette
Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Gordana Sikora-Preseckinek,

aki bevezetett Horvátország csodáiba

…és inspiráló képeket nézegetett velem akkor is,

amikor dolgoznunk kellett volna!

Első fejezet
Northumberland

Nick felhajtotta a kabátja gallérját, és hálát adott magában a vastag tweedszövetért, amely valamennyire megóvta a sziklás hegyoldal legvédettebb helyeire is benyomuló, ádáz északi széltől. Fanyarul elmosolyodott, amikor megpillantotta a két modellt. Úgy reszkettek a hidegben, mint két felajzott arab csikó.

Ma vibráló színű gyapjúköpenyt viseltek, hivatalos nevén, mint kiderült, Pucci-stílusú poncsót, bár ez nem sokat mondott Nicknek. Ha valaki megkérdezné a véleményét a ruhadarabról, biztosan azt mondaná, hogy egy festékboltban történt ámokfutás eredményeként álltak össze a színei, bár tény, hogy nem számított szakértőnek a divat területén. A szettet vidám, skót kockás szövetből készült barettek egészítették ki, és csíkos mintás gyapjúsálak, amelyeket a lányok többször is körbetekertek hosszú, elegáns nyakukon, és úgy lobogtak a csípős szélben, mint a himalájai imazászlók. A két összefagyott modellnél talán csak két trópusi madár lógott volna ki jobban a környezetből, de hiába dideregtek, a fotós nem siette el a beállításokat.

Reggel fél nyolc körül általában szinte teljesen a magáénak mondhatta a zord mocsárvidéket, ahol most még ennél is többen lettek volna, ha a sógornői a tegnapi vacsoránál nem vetnek gyilkos pillantásokat az ikerbátyjaira, Danre és Jonathonra.

– Tara, állj fel arra a sziklára, és fordítsd az arcodat a napfény felé! – adta ki a fotós pattogó hangon a következő utasítást. Az arcát szinte teljesen eltakarta a sötét, bozontos szemöldöke és félelmetes fekete szakálla, amely a bibliai alakokhoz tette hasonlóvá. Mindez éles ellentétben állt a kopasz fejével.

Meg kellett hagyni, hogy Tara remegése, amint belenézett a kérlelhetetlen kamerákba, nyomban megszűnt, dögös, az időjárásnak fittyet hányó testtartásnak adva át a helyét, ami nem kis teljesítmény volt a dermesztő hidegben. Keskeny, gőgös arca minden szenvedély nélkül fordult a szeme előtt feltáruló táj felé, mintha észre sem venné a sziklák kontúrjait ellágyító, dús pázsit zöldjét a völgy alján, sem a völgy kapujában, úgy öt mérföldnyi távolságban kéklő tenger tarajos hullámain megcsillanó napfényt. Valami megrándult Nick gyomrában, amint a kiszögellésen pózoló lányt figyelte: a törékeny, majdhogynem éteri alak ott állt, fél térdét enyhén behajlítva a nap felé fordította hibátlan arcát, és az aranyló hajzuhatagába belekapó tavaszi szélben meg-meglibbent egy-egy vörhenyes tincs. Olyan hatást keltett, mintha bármelyik pillanatban semmivé foszlana, vagy átsiklana egy másik univerzumba. Nick nyomban le is hordta magát, amiért rögvest feléledt benne a vágy, hogy bármi módon megvédje a lányt a reggeli hidegtől. Tagbaszakadt igáslónak látta magát a tündéri teremtményhez képest, aki ráadásul olyan illékonynak, megközelíthetetlennek és távolinak tűnt, mint a csillagok. Mintha egy másik világból érkezett volna. Egy olyan világból, amely több millió mérföldnyire volt e mindentől távol eső farmtól és a falutól, ahol Nick név szerint ismert mindenkit, és őt is ismerték, hiszen itt született, és itt élte le addigi életét. Ez jelentette számára az otthont, és tudta, hogy ez a jövőben is így marad. Megrándult a szája. El sem tudta képzelni, mit csinálna, ha nem itt lenne. Nem ismert más életformát, és úgy tűnt, ez már nem változik.

– Nick, ide tudna hozni egy birkát az előtérbe? – kérdezte egy ellentmondást nem tűrő hang, és a nyomában fellendülő kéz azt is megmutatta, hol kellene elhelyezni az állatot.

– Persze – felelte, és már oda is füttyentett Rexnek, a border collie-jának, és eszébe sem jutott, hogy kijavítsa a fényképészsegédet. Tegnap többször is megpróbálta megértetni velük, mi a különbség a birka és a bárány között, de ez igazából senkit sem érdekelt. Mindenki az aranyos, fényképezést jól tűrő, hathetes barikákat akarta, amelyek tényleg jobban mutattak a fotókon, mint a nyírásra váró loncsos, gondozatlannak tűnő birkák a sáros, gubancos bundájukkal.

Még sohasem volt… jobb szó híján szórakoztatóbb elfoglaltsága, mint az, amivel a British Wool megkereste. A Hadley-birtokot nézték ki maguknak a brosúrájuk összeállításához, és felajánlották Nicknek, hogy megfizetik az idejét. Ki hitte volna, hogy néhány fotó elkészítéséhez egy egész produkciós stábra van szükség? Először két teherautó érkezett ruhákkal teli tárolókkal és annyi felszereléssel meg ki tudja, még mivel megpakolva, hogy Bowden Rigg egész lakosságát végig lehetett volna fényképezni. Ezeket három taxi követte a Carlisle vasútállomásról négy modellel, két stylisttal, két ruhatáros hölggyel, a fényképésszel, a fényképészsegéddel, egy kreatív igazgatóval, a személyi asszisztensével és a British Wool két ügyfelével.

Rex odaterelte az egyik bárányt. Az ijedt jószág bánatos bégetése megmosolyogtatta a modelleket.

– Ó, hát nem aranyos?

– Még aranyosabb lenne, ha megállna végre a csámpás lábán – dörmögte a lencséje mögül kipillantó fotós.

Néhány rövid füttyszó és halkan elmormolt utasítás után Rex az orrával visszatolta az engedetlen bárányt a helyére. Nicket lenyűgözte az a türelem, amellyel Tara, ide-oda billegetve magát, bemutatta a fotózásra kiválasztott darabokat. Leginkább akkor lepődött meg, amikor a lány felé fordította mandulavágású szemét, és fülledt mosolyra húzva a száját, egyértelműen az ajkát kezdte bámulni.

– Igen, Tara! Pont erre a pillantásra van szükségem! Mesés! Mesés! Ha még egy kicsit jobban félrebillentenéd a fejedet, és továbbra is Nicket néznéd… Igen! Ez az! Mutasd meg, mennyire akarod! Remek!

Pajkos mosoly csillant a modell szemében, amitől Nick, és ezt maga is érezte, a szőke haja tövéig elpirult, és a testét elöntötte a forróság. Nyelt egy nagyot, és alig bírta megállni, hogy le ne hajtsa a fejét. Önmagát is meglepve állta a lány kissé gúnyos pillantását, mi több, még ahhoz is volt lélekjelenléte, hogy felvonja a szemöldökét. Az, hogy falun született és nevelkedett, nem párosult együgyűséggel, ugyanakkor Nick Hadley, az anyja legnagyobb bánatára, még nem találta meg a hozzá illő lányt. Ez azonban nem jelentette azt, hogy nem is próbálkozott.

Tara önelégülten elmosolyodott, majd a fotós következő utasításának megfelelően a csípőjére csúsztatta a kezét, és hátravetette a fejét. Ezáltal ismét megközelíthetetlen lett, és távoli. Nick hirtelen ötödik keréknek érezte magát; ezernyi dolga volt, amit még aznap reggel el kellett volna végeznie, ő meg ott lógott és bámult, mint egy… maszatos iskolás fiú.

– Oké, egyelőre készen vagyunk! – kiáltott oda a fotós Tarának.

Ahogy Nick előrelépett, hogy visszakergesse a bárányt a többi közé, Tara kiállt a szikla peremére.

– Kapj el! – mondta, és már le is lépett a semmibe.

Nick meglepetten felé fordult, és könnyedén elkapta. Szinte súlya sem volt, a lány mégis olyan elégedett gügyögéssel nyugtázta a mozdulatot, mintha valami emberfelettit vitt volna véghez, és ettől Nick úgy érezte magát, mint az összes szuperhős egybegyúrva. Aztán gyengéden a talpára állította a lányt, és kibogozta magát a köré tekeredett sálból és poncsóból. Tarára mosolygott.

– Parancsolj. Egy karcolás sem esett rajtad.

– Te aztán tényleg férfi vagy – lehelte Tara elismerően, aminek a közhelyességétől Nick kis híján elnevette magát, de a lány sokat sejtető pillantásától benne rekedt a hang.

– Ami azt illeti, én is annak láttam magam, amikor utoljára a tükörbe néztem – felelte lazán. Ezúttal a lány volt az, aki elpirult. – Úgy tudom, a George Innben vagytok elszállásolva, a faluban.

Tara bólintott.

– Ott. Elég ódivatú, de voltam már rosszabb helyen is.

– Vacsora? – kérdezte Nick.

– Kérdezed vagy mondod? – Tara szemérmesen pislogva nézett rá, halvány mosollyal a szája szegletében.

– A majorságnak kitűnő az étterme. Fél nyolcra érted mehetnék.

– Legyen nyolc, és megbeszéltük – válaszolta Tara olyan hangon, mint aki megszokta, hogy ő diktál másoknak.

Nick dühösen állapította meg, hogy már hat óra is elmúlt. Jóval később végzett a megszokottnál. Sajnos senki sem vette át a munkáját a farmon, így pótolnia kellett mindazt, ami a fotózás miatt elmaradt.

A konyha meleg fényei, a Yorkshire puding sülő kolbásszal vegyülő illata, a nevetéssel fűszerezett vidám csevegés, a helyiséget átható egyszerű boldogság úgy ölelte körül, mint egy puha takaró. Gail, Nick idősebb ikerbátyjának a felesége éppen akkor terítette meg az asztalt, és ahogy felnézett, kedvesen rámosolygott a belépő sógorára. Nick mindkét sógornőjét kedvelte, bár ha agyon csapják sem tudta volna megmondani, hogy a fivérei, Dan és Jonathon hogy tudták elhitetni a lányokkal, hogy jó férj lesz belőlük. Persze ő jobban ismerte őket, hiszen velük együtt kellett felnőnie.

– Szia, Nick! – szólt rá Dan a tálalószekrény mellől, ahol a mindenki által odahajított telefontöltők és kábelek között matatott. – Hosszú napod volt.

Nick bólintott.

Bár már harminchárom éves volt, az ikerfivéreihez és a felségeikhez hasonlóan ő is az anyja konyhájában étkezett, részben lustaságból, részben azért, mert a konyha a maga melegségével és bensőséges légkörével mindig is az élete része volt. De bármennyire szerette is a családját, nagyon hálás volt azért a farm peremén álló kis házikóért, amely biztosította számára a minden agglegénynek járó személyes életteret, ami főleg egy olyan anya mellett volt hasznos, aki mindenáron ki akarta házasítani a fiát.

– Szia, anya – fordult az anyjához Nick. – Ne haragudj. Tudom, hogy későn szólok, de csak most végeztem. Az a helyzet, hogy ma nem vacsorázom itthon.

– Kitűnő – felelte Jonathon, a tűzhelyre függesztve a szemét, ahonnan az anyjuk éppen kiemelt egy jókora tepsit a tésztában sült kolbásszal. – Így legalább több kolbász jut nekem.

– Biztos, hogy nincs időd egy gyors falatra? Mindjárt tálalok. Eszel, és mehetsz is. Egyébként meg – tette hozzá mosolyogva – nem haragszom.

– Szerintem meg húzzon csak el, és hagyja meg nekünk a kolbászt – mormogta Jonathon, és az anyja mellé lépve kicsípett egy falatot a Yorkshire pudingból.

Az anyja a kezére csapott.

– Igen, én is a több kolbászra szavazok – szólalt meg heves bólogatás közepette Dan. – Nick meg egyen csak a kocsmában.

– De hiszen van elég – mondta a fejét csóválva Lynda Hadley. – Istenemre mondom, fiúk, az ember azt hihetné, hogy egész életetekben éheztettelek benneteket. Két perc múlva tálalom az ételt. Remélem, addigra az apátok is előkerül.

A francba. Nick abban bízott, hogy némi szabadkozás és magyarázkodás után rögtön kereket old.

– Nem, anya, ne haragudj. Tényleg nincs időm. Még zuhanyoznom kell.

– De hát mikor fogsz enni? Hajnalok hajnala óta talpon vagy, és lefogadom, hogy csak szendvics volt az ebéded.

– Étteremben vacsorázom – felelte kurtán Nick.

Ebben a pillanatban lépett be az apja. A tálalóasztalra hajította a kulcsait, és elkapta a feleségét egy gyors csókra.

– Jó estét mindenkinek. A faluból jövök. Úgy hallottam, ma a Bodenbroke-majorságban vacsorázol, Nick. – Miközben ezt mondta, jelentőségteljesen felvonta a szemöldökét.

Nick kis híján felnyögött. Kösz, apa. Pont erre volt szükségem.

– A Bodenbroke-majorságban – dünnyögte Jonathon, és a hátsó ajtónak támaszkodva gonoszul elvigyorodott. – Nem rossz. Talán randid lesz? Ki a szerencsés hajadon? – Elkomorodott. – Azt hittem, befejezted azzal a flancos, lóképű pipivel.

– Azt a flancos, lóképű pipit Henriettának hívják – morogta Nick haragosan. – És ha mindenáron tudni akarod, már nem találkozom vele.

– Nem tartott sokáig – jegyezte meg Gail, és elvigyorodott.

Nick vállat vont, és az ajtó felé indult. Bízott benne, hogy Jonathon nem akar egész este ott strázsálni.

– Rájöttünk, hogy nem illünk egymáshoz.

– És ezt a vacsorát mikor hoztad össze? – kapcsolódott be a társalgásba Dan, aki időközben megtalálta a telefonjához illő töltőt. Az érdeklődése, ha hinni lehetett az arcának, nem ismert határokat.

– Ma – felelte Nick. – És ha felhagynátok ezzel az inkvizíciót idéző kérdezősködéssel, mennék zuhanyozni és átöltözni.

De Dan nem hagyta annyiban.

– Az egyik londoni fotós csaj az, ugye? Az egész napot a Starbridge Fellen töltötted. Te sunnyogsz, öcsi! Azok közül hívtad randira valamelyiket.

Jonathon nevetett, és nem mozdult az ajtó elől.

– Mi? És igent mondott?

Nick megdermedt.

– Már miért ne mondott volna igent? – kérdezte, és már bánta, hogy ilyen ingerülten válaszolt.

– Nem gondolod, hogy kicsit magasra tetted a mércét? – ugratta Dan. – Melyik az? Az egyik ruhafelelős? A szőke, gondolom. Hogy is hívják… Georgina?

Nick a fejét rázta.

– Nem? Akkor csak a sötét hajú lehet.

– Egyik sem. – Nick igyekezett megőrizni a higgadtságát.

– Na, mondd már! – nógatta Jonathon eltúlzott zavarral a hangjában. Még a homlokát is ráncolta, hogy hitelesebb legyen. – A stylist férjnél van, a személyi titkár és a kreatív igazgató szintén.

– Magasságos ég, csak nem az egyik modellt sikerült megcsípned? – Dan eljátszotta, hogy rögvest hanyatt esik, de közben nekiütközött a széknek, amely kellemetlen csikorgással csúszott pár métert.

Gail és Cath fejcsóválva nézte a színjátékot, majd a pajkosan vigyorgó Gail megszólalt:

– És miért ne csíphetett volna fel egy modellt? Lássuk be, hármótok közül mégiscsak ő a legdögösebb.

Dan a mellére szorította a kezét.

– Ez sértő rám nézve, asszony! Eddig azt hittem, én vagyok az.

– Az is vagy. De csak a férjek között – tréfálkozott tovább a felesége, majd Nickre kacsintott, aki hálás volt a témaváltásért, de Jonathon nem hagyta annyiban.

– Komolyan? És melyik az? – kérdezte.

Nick felsóhajtott. Tudta, ha ki akar szabadulni a konyhából, kapitulálnia kell, máskülönben nem lesz ideje rendbe szedni magát.

– Tara. Beszélgettünk. Aztán felmerült az ötlet, hogy együtt vacsorázzunk. Az isten szerelmére, ez még nem jelenti azt, hogy feleségül veszem! A hétvégén már itt sem lesz. Én viszont igen – azzal megragadta az ajtókilincset, és beszédes csendet hagyva maga után távozott.

– Hű, nagyon jól néz ki ez a hely – mondta Tara, miközben végignézett a drága, tekercsenként legalább kétszáz fontba kerülő tapétán, a stílusos berendezésen és a retró világításon. – Akár Londonban is lehetnénk – tette hozzá suttogva, cinkosan a szája elé kapva a kezét.

Nick felemelte a borospoharát és ivott egy kortyot.

– Tudod, azért mi sem élünk barbár körülmények között.

– Látom – felelte Tara, és az est folyamán nem először, kihívóan végigmérte Nick testét.

Nick, amióta felvette a lányt a George előtt, folyamatos flörtölésnek és egyértelmű megnyilvánulásoknak volt kitéve, aminek csak örülni tudott. Ha őszinte akart lenni magához, be kellett ismernie, hogy az utolsó pillanatban elfogta a pánik: el sem tudta képzelni, miről fognak beszélgetni egész este.

Feleslegesen aggódott. Miközben segített neki felkapaszkodni az utasülésbe, a lány megjegyezte:

– Ó, ez nagyon férfias. Azt hiszem, még sohasem volt dolgom senkivel, aki teherautóval járt volna. – Végighúzta a kezét a műszerfalon. Pár perccel azután, hogy Nick beindította a motort, ugyanez a kéz a combjára vándorolt. Az út hátralévő részében Nick alig bírta megállni, hogy ne mocorogjon, mint egy túlfűtött kamasz.

Tara lebegő sifonból készült, overallszerű valamit viselt vékony pántokkal és mély kivágással, és jól látszott, hogy nincs rajta melltartó. Hosszú lábán hihetetlenül magas sarkú cipő, és Nick biztosra vette, hogy külön egészségügyi és biztonsági szabályokra van szükség az ingatag lábbeli viseléséhez. A látvány meglehetősen felkavarta. Minden kétséget kizáróan Tara volt a leggyönyörűbb nő, akivel addigi élete során találkozott. Pompás haját rafináltan a feje búbjára tornyozta, csak alabástromszínű nyaka körül lebegett néhány aranyszínű tincs.

Az isten szerelmére, ember, szedd össze magad! Ő is csak húsból és vérből van, még ha úgy néz is ki, mint egy görög szobor.

– Mióta vagy modell? – kérdezte végül, és kényszerítenie kellett magát, hogy értelmes beszélgetést próbáljon folytatni az áhítatos bámulás helyett.

– Tíz éve – felelte a lány egy önkritikus grimasz kíséretében. – Már öreg vagyok.

Nick elnevette magát.

– Ne légy nevetséges! Nem lehetsz több huszonhatnál, huszonhétnél.

– Az utóbbi – súgta a lány, és gyorsan körülnézett. – De ne mondd el senkinek! Ez már elég öregnek számít ebben a szakmában. Készen is állok arra, hogy továbblépjek. Valami értelmesebbet szeretnék csinálni, tudod? A legszívesebben nagykövet lennék valamilyen arra érdemes területen. Tudod, amivel meg lehet menteni a Földet. Valamilyen műanyagellenes kampányra gondolok.

– Ez nagyon nemesen hangzik – jegyezte meg félig tréfálkozva Nick.

A lány orrlyukai kitágultak, a nyakában megfeszültek az inak.

– Komolyan beszélek. Szenvedélyesen érdekelnek azok a problémák, amelyekkel a Földnek kell szembenéznie. Például iszonyatos mennyiségű műanyag van a tengereinkben. Fontos lenne foglalkozni ezzel. Állatok pusztulnak el – magyarázta majdhogynem égő tekintettel.

– Bocs, de azt hiszem, félreértettél. Nem akartam lekicsinylően nyilatkozni az ambíciódról. Csak vicceltem. Otthon is mindig ugratjuk egymást a fivéreimmel.

Tara megbocsátón biccentett.

– Meg kell mentenünk a bolygónkat.

– Igazad van – bólogatott Nick, látva, hogy a lány valóban fontosnak tartja az ügyet. – De be kell vallanom, hogy ennél kicsit jobban érdekel mindaz, ami az otthonommal kapcsolatos. – Sajnálkozón elmosolyodott. – Ez persze elég önző hozzáállás. Már mi is a saját bőrünkön érezzük a klímaváltozás hatásait. – Az előző száraz, forró nyár szinte teljesen felégette a legelőket. – Szóval, mi a terved?

A lány megvonta a vállát.

– Mondtam már. Nagykövet leszek. Csak olyan fotózásokon fogok részt venni, amelyek valamilyen számomra fontos ügyre fókuszálnak. Szívesen lennék egy ilyen kampány arca. Csak a megfelelő ajánlatra várok.

Nick bólintott, bár úgy érezte, mintha a partvonalon állna. Nemigen tudta, hogy működnek az ilyen dolgok. El is hallgattak, és csak akkor szólaltak meg újra, amikor a pincér az asztalukhoz lépett felvenni a rendelésüket.

– Én marhabordát kérek – mondta Tara, majd némi fontolgatás után, Nick meglepetésére, hozzátette: – Sült krumplival, ha lehet.

– A pommes frites megfelel? – kérdezte a pincér kissé rátartian, amitől Nicknek nevetnie kellett. Csütörtökönként együtt fociztak, és a férfi minden volt, de rátarti semmiképp.

– Az tökéletes lesz – felelte Tara.

Nick szintén leadta a rendelését, konfitált kacsát és szezonális zöldségeket kért, és a pincér távozása után vigyorogva a lány felé fordult.

– Most megdöntöttél egy prekoncepciót. Eddig azt hittem, a modellek csak salátát esznek sárgarépa-karikákkal.

Tara kisimította az arcából a haját.

– Mesés az anyagcserém. Bármit ehetek, amit csak akarok – közölte már-már dacosan.

Nick elmosolyodott.

– Ezt örömmel hallom, mivel itt tényleg kitűnő az étel.

A lány bólintott, majd többször is átrendezte az evőeszközeit.

– És? Vannak testvéreid? – kérdezte Nick, hogy kitöltse a csendet.

Tara megrázta a fejét, és szomorkás fintort vágott.

– Nincsenek. Szegény kis egyke vagyok. A szüleim már elég idősek voltak, amikor megszülettem. Az anyukám majdnem belehalt a szülésbe, így a papa a sarkára állt, és azt mondta, nincs több gyerek. Az anyukám szerint gyönyörű kisbaba voltam, azt szokta mondani, nem is akart volna több gyereket, mert attól félt, hogy utánam csalódást okozott volna neki egy újabb jövevény. – Tara csilingelő hangon felnevetett, és félrebillentett fejjel azt kérdezte: – Hát nem édes? És persze marhaság is egyben. Minden szülőnek a maga gyereke a legszebb, a legbájosabb.

– Hallanád csak az anyámat! – nevetett Nick is. – Neki aztán nincsenek illúziói a gyerekeivel kapcsolatban, igaz, mi öten vagyunk.

– Öten! Te jó ég! – Tara szeme drámaian tágra nyílt, és a hasára szorította a tenyerét. – Az rengeteg! Szegény anyukád. Gondolom, ez a sok szülés betett az alakjának.

Nick anyja csak nevetett volna egy ilyen megjegyzésen; imádta mind az öt gyerekét. Biztosan nem az alakjára gondolt, amikor megszülte őket.

– Szerintem nála nem ez volt a fő szempont.

– És a testvéreid is ilyen jóképűek? – Tara, mintha csak véletlenül csúszott volna ki a bók, a szája elé kapta a kezét. Sőt még a szemét is lesütötte.

Nicknek megint nevetnie kellett, mert eszébe jutott a beszélgetés, amely a fivére és a sógornője között zajlott az indulásakor. „Négyen vagyunk fiúk, és van egy kishúgom. Azt hiszem, kétség sem férhet hozzá, hogy ő közülünk a legcsinosabb.”

– Ó! – búgta Tara, mintha különösnek találta volna a választ. – És mit szoktál csinálni, amikor nem a birkákkal foglalkozol?

– Talán mondanom sem kell, hogy ez nem kilenctől ötig munka – válaszolta Nick. – Ha tehetem, szívesen elmegyek valahová. A húgom Párizsban lakik, és…

– Ó, imádom Párizst! – vágott közbe Tara. – Ott voltam a párizsi divathéten. A Dior kollekcióját mutattam be. Szuper város! Mikor jártál ott utoljára?

Ezt követően Párizsról beszélgettek. Nick megpróbálta előkotorni az emlékezetéből azt, amit a két rövid látogatása során a francia fővárosból látott. Aztán megérkezett a vacsorájuk.

Tarának igazán jó étvágya volt, és mintha aznap még nem is evett volna, mindent felfalt a tányérjáról.

– Látom, éhes voltál – jegyezte meg Nick a lány tiszta tányérja felé biccentve.

– Egész nap kinn voltam a friss levegőn – válaszolta méltatlankodva Tara.

– Sosem hittem volna, hogy ilyen nehéz munka a modellkedés – mondta Nick, látva, hogy a lányt bosszantja a viccelődő hangnem, ami náluk megszokott volt. Ezt csak az érthette, aki hozzá hasonlóan sok testvér között nőtt fel.

– Nem is való mindenkinek. A legtöbben tényleg nem tudják, milyen kemény élet ez. Azt hiszik, csak odamegyünk, készítenek rólunk néhány fotót, és végeztünk is.

A pincér ismét megjelent az asztaluknál, elvitte a tányérokat, majd hamarosan visszatért a desszertajánlattal.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte.

– Nem lenne szabad többet ennem – dünnyögte Tara, de az ajkát nyalogatva, amit Nick nagyon édesnek talált, végigböngészte a kínálatot. – Te kérsz valamit?

– Nem vagyok oda az édességért.

A lány arca megnyúlt.

– De ha gondolod, megosztozhatunk valamin – ajánlotta készségesen Nick.

– Jó ötlet. A profiterol a kedvencem.

Nick rendelt egy adagot két kanállal, de feleslegesen. A tányért ugyan elé tette le a pincér, Tara keze egy kígyó gyorsaságával átnyúlt az asztalon, és kanalazni kezdte a sűrű csokoládéban megbúvó krémes golyócskákat. Minden egyes falat után felnyögött.

– Időtlen idők óta nem ettem csokoládét. Már el is felejtettem, milyen finom. Maga az érzéki gyönyör, nem gondolod? – Azzal kikanalazta az utolsó cseppeket is, majd lenyalta a kanalat, eközben le sem véve Nickről a szemét. Végül reszketegen felsóhajtott. – Az a sima, buja érintés a nyelveden – mondta, és tovább nyalogatta a kanalat. A szeme elsötétült a szavaiban megbúvó ígérettől. Nick nem is bírta megállni mocorgás nélkül, és magában hálát adott, hogy az asztalterítő eltakart bizonyos dolgokat.

Amikor a pincér visszatért a desszertes tányérért meg a kanalakért, Nick készen állt rá, hogy a kávét kihagyva visszavigye Tarát a George-ba. A beszédes jelzésekből arra következtetett, hogy egy hullámhosszon vannak, ám a lány felállt, és az asztalra dobta a szalvétáját.

– Rendelnél nekem egy eszpresszót, szivi? – kérdezte negédesen. – Ki kell mennem a mosdóba. Tudod, hogy rendbe tegyem magam.

– Oké – mondta Nick, és ha már így alakult, magának is rendelt egy kapucsínót. És abban bízva, hogy a felhevült bőre lehűl kissé, hátradőlt. Előhúzta a telefonját, vetett egy pillantást a Facebook-fiókjára, és elmosolyodott a húga, Nina posztja láttán.

Csokimennyország. Ez volt a kísérőszöveg a tökéletes csokoládés eklerről készült fotó alatt, amelyet a húga mutató- és hüvelykujjából formált szív tett személyessé.

Biztosra vette, hogy ízlene Tarának a káprázatos sütemény, és azt is el tudta képzelni, hogy ő milyen állapotba kerülne, mire a lány elfogyasztaná.

Finomnak tűnik, hugi, írta vissza gyorsan, és végigpörgette a többi képet is. Azt követően, hogy elment Párizsba, és összeköltözött Sebastiannal, aki mellesleg Nick legjobb barátja volt, Nina az eklerek királynőjévé nőtte ki magát. Talán, ha legközelebb Párizsba megy, Tarát is elvihetné. Volt egy olyan érzése, hogy a lány feltalálná magát a húga cukrászdájában.

Néhány fotóhoz még írt kommentet, a többit csak lájkolta, amikor az órájára pillantva megállapította, hogy tizenöt perc telt el a lány távozása óta. Vajon hol lehet? Még az is felmerült benne, hogy megszökött, de aztán elvetette a gondolatot. Bár a randi előtt voltak aggályai, viszonylag rendben ment minden. A lány érdeklődése nagyon is egyértelmű volt. Bár nem szokott ilyesmivel dicsekedni, Nicknek általában sikere volt a nőknél. A legtöbb randija jól alakult, sőt néha még annál is jobban. Csupán egy kínos esetet tudott felidézni, egy vakrandit, amelyet Gail szervezett neki. A lányról kiderült, hogy Nick egyik exének a legjobb barátnője, és ez elég kellemetlen perceket eredményezett.

Amikor Nick már-már arra gondolt, hogy keresőcsapatot küld Tara után, a lány csillogó szemmel, mosolyogva megjelent, leült, és mintha mi sem történt volna, belekortyolt a kávéjába.

– Pfuj, ez hideg – mondta egy grimasz kíséretében.

– Rendeljek másikat? – kérdezte Nick előzékenyen. Nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni a lányt azzal a megjegyzéssel, hogy nem kellett volna olyan sokáig távol maradnia.

– Nem, már úgysem innám meg. Elég késő van, és valószínűleg nem tudnék tőle elaludni. – Az órájára pillantott, majd bánatos mosolyt vetett Nickre. – Vissza kell vinned a szállodába. Ha nem fekszem le időben, nem leszek elég szép a holnapi fotózáson. Nem engedhetem meg magamnak, hogy sötét karikák legyenek a szemem alatt.

– Rendben. Máris kérem a számlát – felelte Nick azon tűnődve, hogy mely ponton csúszott félre az este.

Második fejezet
London

Miközben Henry Compton-Barnes könyökfoltos tweedzakóban és félrecsúszott csokornyakkendőben a munkáit vizslatta, Maddie összeszorította a térdét, és hogy ne remegjen, összekulcsolta a kezét az ölében. Egy örökkévalóság telt el, mire a férfi felpillantott, és megszólalt.

– Gregory professzor a barátom, és nagyon jó véleménnyel van magáról. Ez késztet arra, hogy teljesen őszinte legyek. – Amikor elhallgatott, egyetlen bánatos vonallá keskenyült a szája, mintha ceruzával húzták volna meg. – Technikailag maga nagyon jó. Ez látszik a munkáján. A részletek egyenesen kitűnőek.

A dicsérő szavak ellenére szinte tapintható volt a levegőben a ki nem mondott óriási „de”.

– Amit én egy képben mindig keresek… főleg azokban, amelyeket ki akarok tenni a galériámban… – A fejét csóválta. – Ezekben nincs semmi eredetiség. Vagy stílusosság. Teljesen hiányzik belőlük a je ne sais quoi, az a fajta megfoghatatlanság, amely páratlanná, egyedivé tesz egy festményt. Én olyasmit keresek, ami csak egyvalakire jellemző. Amire, ha ránézek, biztosan tudhatom, hogy az a bizonyos művész festette. Az énekesekhez szoktam ezt hasonlítani, olyasvalakihez, mint, bocsásson meg a példáért, de én jóval idősebb vagyok magánál, szóval, mint Carly Simon. Neki a hangja a névjegye, annyira egyedi. És ugyanezt keresem a festményekben is. Ezekben, bár jók, nagyon jók, nem látom a maga lelkét… sem semmi mást, amit kizárólagosan önhöz lehetne kötni. Adhatok önnek egy tanácsot, Maddie? Menjen el valahová, ahol még sohasem járt. Felejtsen el mindent, amit eddig tanult vagy tudott – ha kell, szegjen meg minden szabályt –, és kísérletezzen. De mindenekelőtt próbáljon meg a szívéből festeni.

Próbáljon meg a szívéből festeni. Maddie égnek emelte a szemét. Maga elé képzelt egy Salvador Dalí-szívet a sivatagra festve, és szinte látta, ahogy a gigantikus méretű ecsetből vörös festékcseppek hullnak a sárga homokra. Fessen a szívéből. Hogy az ördögbe értse ezt? Picasso is kapott ilyen tanácsot valakitől? Vagy Rodin? Vagy Van Gogh? Maddie arca megrándult. Nem is értette, miért jutottak eszébe ezek a nagy nevek. Még csak közel sem volt ahhoz, hogy velük egy ligában lehessen emlegetni.

A Costában üldögélve szomorúan kortyolgatta a kávéját, közben már bánta, hogy egy nevetségesen drága kapucsínóba akarta belefojtani az összes bánatát.

– Te jó ég – gurgulázta egy kifinomult hang, miközben valaki leült Maddie mögé. – Ezt a némbert! Mégis mi vehette rá Henryt, hogy egyáltalán szóba álljon vele?

– Kiről beszélsz? A lányról, aki most volt nála? Azt hittem, jelmezben van. Toulouse-Lautrec adott ilyen göncöket a modelljeire.

Maddie megmarkolta a filcsapkáját az ölében, az asztal alatt.

– Egy barátjának tett szívességet. Legalábbis ezt mondta, amikor beírta az időpontot a naptárjába.

– Gondolod, hogy megállapodtak? Remélem, nem. Rövid időn belül becsukhatnánk a galériát.

– Nem hinném. Abból ítélve, ahogy a lány kiment, szerintem nem sok jót mondhatott neki. Én csak egy pillantást vetettem rá, amikor belépett, de már ennyiből tudtam, hogy Henry az idejét vesztegeti. Pedig akkor még meg sem szólalt. Jézus! Hallottad, hogy beszél?

A másik lány gyöngyözőn felkacagott.

– Közönségesen, mint aki a trágyadombon nevelkedett.

– Pszt… Nem szabad ilyesmit mondani nyilvános helyen. Nem polkorrekt. Abban sem vagyok biztos, hogy a némber szó nem esik ebbe a kategóriába.

A lányok lekicsinylőn nevettek. Maddie érezte, hogy elönti az arcát a forróság. Ha jobban belegondolt, tényleg úgy festhetett, mint egy túlnőtt, karácsonyi pompába öltözött törpe. Felkapta a barettjét, határozottan a fejébe nyomta, és megfordult. Az egyik lány felnézett, és legalább annyi tisztesség volt benne, hogy elpirult. Még a szája is elnyílt a döbbenettől.

– A legtöbb némberrel az a baj – szólalt meg Maddie csevegő hangon –, hogy nincs stílusuk, mindig azt mondják, amit gondolnak, és leszarják a hozzátok hasonló fennhéjázó ribancokat. Nem mindenki született gazdagságba, és őszintén szólva, ha ti úgy gondoljátok, hogy szabad így beszélni emberekről, akkor vissza kellene mennetek az iskolába jó modort tanulni. Szégyelljétek magatokat.

A két lány úgy tátogott, mint partra vetett halak. Maddie elégedetten, hogy jól megmondta nekik a magáét, felszegett fejjel kiviharzott a kávézóból.

Sajnos az, hogy az övé volt az utolsó szó, nem változtatott azon a szomorú tényen, hogy nem sikerült bejutnia abba az egyetlen londoni galériába, amelynek a tulajdonosa hajlandó volt szóba állni vele. Több kapcsolata meg nem volt.

Maddie az induló vonatok menetrendjét böngészte a eustoni pályaudvaron. Még két órája volt a vonat indulásáig. Nem sok kedve volt visszamenni Birminghambe, ahol megint egy sikertelen állásinterjúról számolhatott csak be az anyjának. Arról, hogy miért jön Londonba, Gregory professzoron kívül nem szólt senkinek.

Felsóhajtott, és megnyitotta a WhatsApp-fiókját.

Sürgős! Sürgős! Sürgős! Még mindig szükséged van állásra? Szezonális munka lenne Európában, és kétségbeesetten keresnek valakit. Hívj, ha érdekel. N.

Elmosolyodott, amikor meglátta a barátnője, Nina üzenetét. Párizsban találkoztak, amikor Maddie egyéves ösztöndíját töltötte a városban, és mivel kiderült, hogy rengeteg közös van bennük, gyorsan összebarátkoztak. Mindketten nagy családból származtak, és mint Maddie-nek, Ninának is négy testvére volt, és bár a családjuk nagyon hiányzott nekik, egyikük sem bánkódott azon, hogy nem kell megfelelniük a családtagjaik által támasztott követelményeknek.

A rövid üzenet kulcsszava kétségtelenül az „Európa” volt. A kontinens szirénként vonzotta Maddie-t, többek között azért, mert a lehető legtávolabb szeretett volna kerülni az otthonától. A Franciaországban töltött év után úgy érezte, nem illik már bele az ottani közegbe.

– Oké, miről van szó? – kérdezte, amikor Nina az első csengésre felvette a telefonját. – Azt értem, hogy Európában, de hol? És milyen munka lenne? Szőlőszedés?

– Annál kicsit stílusosabb. – Nina hangja izgatottan csengett. – Horvátországban.

– Most káromkodtál?

– Ha-ha, nagyon vicces ma valaki. Teljesen komoly a dolog. Nick fél órával ezelőtt hívta Sebastiant. Valami mesebeli kirándulásra indul az új barátnőjével és annak a barátaival. Ha jól értettem, kibéreltek egy jachtot, de a lány, aki a hosztesz lett volna, tegnap lemondta a munkát, és három nap múlva indulnának. Főleg takarítani meg főzni kellene. Kicsit gondoskodni a vendégekről. Csak hatan lesznek.

– Ez pont nekem való – mondta habozás nélkül Maddie, annak ellenére, hogy még sohasem volt hajón, hacsak a tenerifei vízibiciklit nem számolta. Ami pedig a főzést illeti, hála Nina szakács barátjának, Sebastiannak, rengeteget tanult fél év alatt. Főleg ahhoz képest, hogy régebben csak pásztorpitéből és lancashire-i egytálételekből állt a repertoárja. Egyébként is úgy tudta, hogy egy hajón, nyaralás közben, mindenki salátán és fagylalton él.

Nina felsikkantott.

– Ragyogó! Egy horvát fickót kell felhívnod. Mindjárt átküldöm a WhatsAppon a számát. Meglásd, remekül fogod érezni magad. El tudod képzelni? Két és fél hét Horvátországban! Mit mondjak? Féltékeny vagyok!

– Szerintem is klassz lesz! – felelte hasonló lelkesedéssel Maddie. – Köszönöm, Nina. Alig várom, hogy élőben is lássam a bátyádat. Bár már most is úgy érzem, hogy ismerem.