A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ichiro Kishimi and Fumitake Koga: The Courage to be Happy

Allen & Unwin, Crows Nest, 2019

Első kiadás

SHIAWASE NI NARU YUKI by Ichiro Kishimi and Fumitake Koga

Copyright © Ichiro Kishimi and Fumitake Koga, 2016

Copyright © Ichiro Kishimi and Fumitake Koga in this translated edition (2026)

All rights reserved.

First published in Japan as SHIAWASE NI NARU YUKI by Diamond, Inc., Tokyo, in 2016.

This Hungarian edition published by arrangement with Diamond, Inc., Tokyo in care of Tuttle-Mori Agency, Inc., Tokyo.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Bujdosó István, 2026

Minden jog fenntartva

A SZERZŐK JEGYZETE

Noha Sigmund Freud és Carl Jung mellett a pszichológia egyik legjelentősebb alakjaként tartjuk számon, Alfred Adler hosszú éveken át elfeledett óriás volt. A görög filozófiából ismert hagyományos formát – egy fiatalember és egy filozófus dialógusát – használva ez a könyv Adler gondolkodásmódját tárja az olvasó elé, egy olyan zseni gondolatait, akiről úgy tartják, száz évvel megelőzte korát.

A könyv szereplői: egy filozófus, aki a görög filozófia mellett behatóan tanulmányozza az adleriánus pszichológiát is, valamint egy fiatalember, aki felettébb pesszimistán látja az életet. Az előző könyvünkben (Vállald fel bátran önmagad) a fiatalember konkrétan rákérdezett, hogy valójában mit is jelent az az adleri eszmékre alapozó kijelentés, miszerint „az emberek változhatnak. A boldogságot is megtalálhatják.”* A filozófus erre a következőkkel válaszolt:

„Nem léteznek lelki problémák. Minden probléma interperszonális kapcsolati probléma.” „Az ember nem foglalkozhat azzal, hogy mások kedvelik vagy sem. A szabadság az, ha mások nem kedvelnek bennünket.” „Nem a képességeink hiányoznak, hanem csak a bátorságunk.” „Az élet pillanatok sora, és sem a múlt, sem a jövő nem létezik. Csak a jelen pillanat, az itt és most.”

A fiatalember folyton lázadozott e radikális kijelentések ellen. Amikor azonban megértette, hogy pontosan mit is takar az Adler által bevezetett „közösségi érzés” fogalma, elfogadta a filozófus szavait, és elhatározta, hogy változtat a hozzáállásán.

Jelen kötetünk három évvel később „játszódik”. A fiatalember azóta tanár lett – méghozzá azzal az eltökélt szándékkal, hogy Adler eszméit átülteti a gyakorlatba –, de most ismét kérdőre vonja a filozófust. Az adleriánus pszichológia nem más, mint üres fecsegés, jól hangzó elméletek összessége. Ön Adler eszméivel csak elcsábítja és megrontja a fiatalokat. Ki kell szabadulnom e veszélyes gondolatok béklyójából! – fakad ki egy helyütt.

Vajon hogyan kell járni azon a boldogság felé vezető ösvényen, amelyre az előző kötetben rábukkantunk? Adler gondolatvilága, amely gyakran valóban színtiszta idealizmusnak hangzik, átültethető egyáltalán a gyakorlatba? És mi az a legfontosabb döntés az életben, amelyhez Adler elérkezett?

Jelen könyv tehát a kétrészes munkánk befejező kötete, amely Alfred Adlernek a bátorságról szóló pszichológiáját veszi górcső alá. Arra kérem a Tisztelt Olvasót, hogy a fiatalember útját nyomon követve, aki kételkedett Adler tanításában és fel is lázadt ellene, ismerje meg ama bátorság valódi formáját, amelyre a boldogsághoz szükségünk van.

* A szerzőpáros előző kötetének részleteit a könyvben innen idézzük: Ichiro Kishimi, Fumitake Koga: Vállald fel bátran önmagad. Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025. Fordította: Kovács Viktória.

Eredetileg úgy volt, hogy valamivel könnyedebb, barátságos látogatás lesz. „Remélem, nem bánja, ha egyszer újra meglátogatom. Igen, pótolhatatlan barátként. És ígérem, nem akarom majd ízekre szedni az érvelését.” A fiatalember ezekkel a szavakkal búcsúzott a filozófustól. Azóta eltelt három év, és most egészen más lelkülettel kopogtatott be a dolgozószoba ajtaján. Minden porcikája remegett a vallomás súlyától, és fogalma sem volt, miként kezdjen hozzá ehhez a beszélgetéshez.

Tartalom

A szerzők jegyzete

Előszó

I. Rész – „Szemét másik” és „szegény én”

Vallás-e az adleriánus pszichológia?

A nevelés célja az önállóság

Tisztelet az, amikor olyannak látunk valakit, amilyen

Legyen fontos számunkra, hogy a másikat mi aggasztja

Ha mindenkinek ugyanolyan szíve lenne, és ugyanolyan élete

A bátorság ragadós, akárcsak a tisztelet

Amiért az ember „képtelen megváltozni”

A múltat a „jelen” határozza meg

„Szemét másik” és „szegény én”

Az adleriánus pszichológia nem varázslat

II. Rész – Miért nem jó a jutalmazás és a büntetés?

Az osztályterem mint demokratikus jogállam

Ne fegyelmezz és ne is dicsérj!

Mi a rosszalkodás célja?

Gyűlölj! felejts el!

A büntetés megszünteti a bűnözést?

Az erőszak mint kommunikációs eszköz

A harag és a dorgálás egy és ugyanaz

Mindenki maga dönti el, hogyan akar élni

III. Rész – A versenyszellemtől a gyümölcsöző együttműködésig

A dicséret nem szolgálja a fejlődést

A jutalmazás versengéshez vezet

Közösségi kór

Az élet a tökéletlenséggel kezdődik

Merj önmagad lenni

A problémás viselkedés neked szól

Miért akar az ember megváltó lenni

A nevelés barátság, nem munka

IV. Rész – Adjatok, és nektek is megadatik

Minden öröm az interperszonális kapcsolatokból fakad

Bizalom és megbízhatóság

A munka miért válik életfeladattá

Minden foglalkozást meg kell becsülni

A lényeg, hogy mit kezdünk azzal, amink van

Hány közeli barátunk van?

A hit az első

Az emberek nem értik egymást

A „szürke hétköznapok” megpróbáltatásai

Adjatok, és néktek is megadatik

V. Rész – Olyan életet élj, amit szeretsz

A szerelem nem olyasmi, amibe csak úgy beleesünk

A „szeretet elfogadásának” művészetétől a „szeretni valakit” művészetéig

Kettőn áll a vásár

Ki az élet alanya?

Az önállóság valójában szakítás az „én”-nel

Kinek szól az a szeretet?

Hogyan nyerheti el az ember a szülei szeretetét?

Az emberek nem mernek szeretni

Nincs olyan, hogy „igazi”

A szeretet elhatározás kérdése

Válasszunk új életstílust

Csak egyszerűen!

Barátainknak, akik elhozzák az új korszakot

Utószó

ELŐSZÓ

FILOZÓFUS: No lám! Mi szél hozta?

FIATALEMBER: Azt kérdi, miért kerestem fel újra ebben a dolgozószobában? Nos, nem azért, hogy kedélyesen elbeszélgessünk, és felelevenítsük a barátságunkat. Ön bizonyára nagyon elfoglalt, én nemkülönben, és az a helyzet, hogy roppant kevés időm marad az efféle dolgokra. Egy szó, mint száz, van egy konkrét kérdés, ami foglalkoztat, ezért vagyok itt megint.

FILOZÓFUS: Igen, ezt valahogy sejtettem.

FIATALEMBER: Tudja, átgondoltam a dolgokat. Többet töprengtem az egészen, mint amennyi feltétlenül szükséges lett volna, de töviről hegyire végiggondoltam mindent. Végül elhatározásra jutottam, és úgy döntöttem, eljövök ide, hogy ezt közöljem is önnel. Tudom, hogy ön sem időmilliomos, ezért csak annyit kérek, hogy ezt az egy estét szánja rám az idejéből. Mert nagy valószínűséggel most vagyok itt utoljára.

FILOZÓFUS: Mi a probléma?

FIATALEMBER: Nocsak, ennyiből még nem jött rá? Az a probléma, hogy egy ideje már csak ezen rágódom: „Most akkor verjem ki a fejemből végleg Adler tanait, vagy sem?”

FILOZÓFUS: Aha. Értem.

FIATALEMBER: Rögtön a lényegre is térnék, ha megengedi: Adler eszméit szerintem nyugodtan nevezhetjük sarlatánságnak. Hogy pontosabb legyek, totális sarlatánságnak. Valójában még tovább kell mennem, és azt kell mondjam, ezek nagyon is veszélyes, sőt káros eszmék. És noha ön természetesen szabadon megválaszthatja, hogy mihez kíván ragaszkodni, ez jogában áll, de ha lehetséges, én mégis megpróbálnám rábeszélni, hogy egyszer s mindenkorra hallgasson ezekről az eszmékről. Tudja, én elhatároztam, hogy ez lesz az utolsó látogatásom itt, ahogy már említettem, mert tisztában vagyok vele, hogy végleg szakítanom kell Adlerrel és ezzel az érzéssel, ami a szívemet gyötri, méghozzá úgy, hogy ön is jelen van.

FILOZÓFUS: Hm, volt esetleg valamilyen esemény, ami ezt kiváltotta önből?

FIATALEMBER: Előrebocsátom, hogy nekem feltett szándékom mindezt világosan és nyugodt hangnemben előadni. Na jó. Kezdjük azzal, hogy emlékszik-e az utolsó alkalomra, három évvel ezelőttről, amikor utoljára találkoztunk?

FILOZÓFUS: Hogyne! Csodálatos téli este volt, csak úgy csillogott körülöttünk a hó.

FIATALEMBER: Igen. A sötétkék égbolton világított a telihold. Én pedig Adler eszméinek hatása alatt óriási lépésre szántam el magam. Felmondtam az egyetemi könyvtárban, és tanárként helyezkedtem el a régi általános iskolámban. Az volt a szándékom, hogy Adler eszméit átültetem a gyakorlatba, és ezeket a gondolatokat minél több gyermekhez eljuttatom.

FILOZÓFUS: Mily csodálatos döntés!

FIATALEMBER: Az, persze. Csakhogy bennem akkoriban még lángolt az idealizmus. Képtelen voltam magamban tartani ezeket a káprázatos, világmegváltó eszméket. Égtem a vágytól, hogy minél több emberrel megértessem őket. Na, de aztán mindjárt jött is az első kérdés: hol fogjak hozzá? És úgy éreztem, csak egy helyes válasz létezik: a felnőtteknek hiába is beszélnék Adlerről, ők már beszennyeződtek, elvesztették az ártatlanságukat. De ha Adler eszméit a gyerekekhez juttatom el, akik az új generációt építik majd, ezek a gondolatok tovább fognak fejlődni, még több emberhez eljutnak majd. Ez lett hát a küldetésem. Oly hevesen égett bennem a tűz, hogy engem is kis híján felemésztett.

FILOZÓFUS: Értem. De miért múlt időben beszél minderről?

FIATALEMBER: Mert ez már valóban csak a múlt. Kérem, ne értsen félre! Nem arról van szó, hogy reménytelennek látnám a diákjaimat. Sőt a tanításban sem vesztettem el a reményt. Csak ami Adlert illeti, és ami önt illeti… szóval, e téren már nincsenek illúzióim.

FILOZÓFUS: Ez meg hogy lehet?

FIATALEMBER: Szerintem ezen a kérdésen inkább önnek kellene elgondolkodnia! Én arra jutottam, hogy Adler eszméi teljesen hasznavehetetlenek a való életben, hús-vér emberek között, és az egész csak egy elvont elméleti katyvasz. Ott van mindjárt az az elv, hogy: „A nevelő ne dicsérjen, és ne is fegyelmezzen.” És csak hogy tudja, én ezt valóban komolyan vettem. Senkit sem dicsértem és senkit sem fegyelmeztem. Ha valaki hibátlan dolgozatot adott be, vagy szépen rendbe tette a szekrényét, tőlem egy jó szót sem kapott. Ha valaki nem írta meg a házi feladatot, vagy rosszalkodott az órámon, én egy rossz szót sem szóltam. Gondolhatja, mi lett a vége!

FILOZÓFUS: Az osztály elkanászodott?

FIATALEMBER: Az nem kifejezés! De így utólag belegondolva, azért ez várható volt, nem? Lehetett volna több eszem is, mintsem hogy bedőljek egy ilyen sarlatán szövegnek!

FILOZÓFUS: És gondolom, próbálta valahogy helyrehozni a dolgot.

FIATALEMBER: Természetesen. Aki rosszul viselkedett, azt leszidtam és büntetést is kapott. Tudom, hogy maga szerint ez gyerekes, ostoba megoldás. De nézze, én nem vagyok sem filozófus, sem álmodozó. Én hús-vér emberekkel, kamaszodó gyerekekkel foglalkozom, tanár vagyok egy általános iskolában, konkrét helyzeteket kell kezelnem, méghozzá úgy, hogy közben vigyázok a tanulók testi és szellemi épségére. Mert, tudja, a valóság az nem vár. Minden egyes pillanatban résen kell lenni. Nincs idő filozofálgatni! Mármint, érti.

FILOZÓFUS: És ez a megoldás mennyire vált be?

FIATALEMBER: Most már nem sokra megyek a fegyelmezéssel. Mert a szemükben én csak egy puhány alak vagyok. Komolyan, néha irigylem a régi idők tanárait, tudja, amikor néha még oda is lehetett csapni, sőt az volt az alap.

FILOZÓFUS: Ez valóban nem lehet könnyű.

FIATALEMBER: Nekem mondja? De félreértés ne essék, szeretném leszögezni, nem szoktam hagyni, hogy az érzelmeim vegyék át az irányítást, szóval nem erről van szó. Csak végső esetben szidom le őket, észszerű módon. Tudja, mint amikor az orvos antibiotikumot ír fel, csak nálam ezt az antibiotikumot „dorgálásnak” hívják.

FILOZÓFUS: És ekkor érezte úgy, hogy szakítania kell Adlerrel?

FIATALEMBER: Ezt inkább csak példának hoztam fel. Adler eszméi csodálatosak, nem vitatom. Fenekestül forgatják fel az ember értékrendszerét, és olyan érzés, mintha hirtelen kitisztulna az ég. Az ember úgy érzi, az egész élete megváltozott. Tényleg hibátlannak tűnnek, sőt, talán nem túlzás azt mondani, hogy egyetemes igazságoknak is érezhetjük ezeket. De attól még az is tény, hogy kizárólag itt állják meg a helyüket, itt, ebben a dolgozószobában. Mert amint kilépünk a való világba, Adler eszméi egyszerűen túl naivnak bizonyulnak. Az érveiben nincs egy csepp gyakorlatiasság sem, és az egész nem több színtiszta idealizmusnál. Ön legyártott magának egy szép világot ebben a szobában, ami persze tökéletesen megfelel a saját céljainak, de közben észre sem vette, hogy mennyire elvesztette a valóságérzékét. Semmit sem tud a való világról és az emberek nyüzsgő tömegéről, akik benne élnek!

FILOZÓFUS: Értem… És akkor most?

FIATALEMBER: De most komolyan: olyan legyen az iskola, hogy se dicséret, se fegyelmezés? Olyan legyen az iskola, hogy harsogva hirdetjük az autonómiát, közben meg szépen a sorsukra hagyjuk a diákokat? Mert ha ezt tesszük, az csak felelősséghárítás, és az ilyen tanár nem végzi rendesen a munkáját. Én elhatároztam, hogy ezentúl teljesen másképp fogok bánni a gyerekekkel, méghozzá oly módon, ami nagyon különbözik Adler elképzeléseitől. És tudja, mit? Nem érdekel, hogy „helyes-e”, vagy sem. Mert nincs más választásom. Dicsérni fogom a jó diákokat, a rosszakat pedig leszidom És igen, lesz olyan is, hogy kőkeményen büntetést fogok alkalmazni.

FILOZÓFUS: De akkor, ha jól értem, nem hagyja el a pedagógusi pályát?

FIATALEMBER: Nem hát! Én a tanítást soha nem adom fel! Mert ez az az út, amit választottam. Tudja, ez nem egyszerűen csak munka, ez hivatás, egy igazi életforma!

FILOZÓFUS: Na, ezt örömmel hallom.

FIATALEMBER: Szóval maga szerint velem van a baj? Nézze, ha én tanárként akarok boldogulni, akkor itt és most szakítanom kell Adlerrel! Mert ha nem teszem, azzal lemondok az oktatói felelősségemről és cserben hagyom a diákjaimat. Olyan érzés, mintha valaki kést szorítana a torkomhoz. Mit gondol erről?

* * *

FILOZÓFUS: Először is, engedje meg, hogy kijavítsam. Az imént említette az „egyetemes igazság” kifejezést. Én viszont nem úgy tekintek Adlerre, illetve az eszméire, mint abszolút, megváltozhatatlan igazságokra. Tulajdonképpen amit én csinálok, az nem más, mint hogy szemüveglencséket írok fel az embereknek. És igen, úgy vélem, sokaknak szélesedett a látókörük e lencséknek köszönhetően. Ugyanakkor el kell ismernem, hogy vannak olyanok is, akik azt mondják, hogy ők ezekkel a lencsékkel még annyira sem látnak, mint nélkülük. De tőlem mi sem áll távolabb, mint hogy rákényszerítsem ezeket az Adler-lencséket az ilyen emberekre.

FIATALEMBER: Inkább csak elmenekül előlük?

FILOZÓFUS: Szó sincs róla! Nézze, én tisztában vagyok vele, hogy az adleriánus pszichológiát minden más gondolkodási formánál könnyebb félreérteni, és mindennél nehezebb helyesen alkalmazni. Akik azt állítják, ismerik Adlert, ők is a legtöbben félreértik a tanításait. Ugyanis nincs meg bennük a kellő bátorság, hogy valóban a közelébe merészkedjenek az igazi megértésnek, és meg sem próbálják tüzetesen megvizsgálni azt a bizonyos tájat, amely e gondolkodásmód mögött húzódik meg.

FIATALEMBER: Mármint, hogy ön szerint félreértik Adlert?

FILOZÓFUS: Nem is kicsit! Amikor valaki megismeri Adler gondolatvilágát, és rögtön úgy érzi, hogy őt ez mélyen megérinti és meghatja, majd azt mondja: „Az élet így már sokkal könnyebb lesz”, nos, az az ember súlyosan félreérti Adlert. Mert amikor valaki tényleg megérti, hogy mit is követel tőlünk Adler, igencsak megdöbben. Adler ugyanis roppant szigorú.

FIATALEMBER: Most akkor azt mondja, hogy én is félreértem?

FILOZÓFUS: Igen. Legalábbis abból, amit elmondott, nagyon úgy tűnik. De ezzel nincs egyedül. Sok Adler-hívő van, úgy értem, sokan vannak az adleriánus pszichológia követői között, akik eleinte félreértették őt, majd megmászták a megértés lépcsőjét. Nekem most úgy tűnik, ön még a lépcsőt sem találta meg. De ne aggódjon, fiatal koromban én sem találtam meg azonnal.

FIATALEMBER: Hm. Azt mondja, önnek is volt olyan időszaka, amikor nem találta az utat?

FILOZÓFUS: Hogyne!

FIATALEMBER: Akkor azt akarom, hogy tanítson meg rá! Tanítsa meg nekem, hogy hol van ez a megértéshez vezető lépcső, vagy micsoda! Mit ért egyáltalán „lépcső” alatt? És önnek hogy sikerült rábukkannia?

FILOZÓFUS: Szerencsém volt. Mert tudja, én éppen „háztartásbeli férj” voltam, és naphosszat egy kisgyerekre kellett vigyáznom, amikor megismertem Adlert.

FIATALEMBER: És miért volt ez szerencse?

FILOZÓFUS: Mert így a gyermekemen keresztül értettem meg Adlert, és a gyermekemmel együtt mindjárt gyakorolni is tudtam, ami elmélyítette a tudásomat, és rögtön bizonyítékokat is találtam a megközelítés helyességére.

FIATALEMBER: Akkor arra kérem, hogy ezt mondja el nekem! Hogy pontosan mit tanult meg? És mi ez a bizonyíték?

FILOZÓFUS: Egy szóban összefoglalva: a „szeretet”. Ez a bizonyíték.

FIATALEMBER: Hogy mondja?

FILOZÓFUS: Szerintem jól hallotta.

FIATALEMBER: Na, ne vicceljen! A szeretet? Arról meg mit kellene beszélni? Most komolyan azt mondja, hogy ha meg akarom érteni Adlert, akkor meg kell ismernem a szeretetet?

FILOZÓFUS: Pusztán az a tény, hogy ezen a szón nevetni tud, már eleve arra enged következtetni, hogy nem érti. Az a szeretet, amelyről Adler beszél, a lehető legnehezebb feladat, amihez bizony hatalmas bátorság kell.

FIATALEMBER: Ne már! Ugye most nem fog nekiállni prédikálni a felebaráti szeretetről? Semmi kedvem végighallgatni!

FILOZÓFUS: Épp az imént mondta, hogy zsákutcába jutott az oktatás terén, és elvesztette a reményt. Nem bízik Adlerben. Lelkesen előadja, hogy szakít Adlerrel, sőt a legszívesebben megtiltaná, hogy én bárkinek is beszéljek róla a továbbiakban. Vajon miért zaklatja fel ennyire ez az egész? Feltételezem azért, mert annak idején azt hitte, hogy Adler eszmerendszere az valami varázsige-szerűség. Olyan, mint egy varázspálca, amit csak úgy meglengethet, és máris minden kívánsága teljesül. És ha valóban így gondolja, én is azt mondom, hogy felejtse el Adlert. Legalábbis azt a tévképzetet mindenképpen, ami eddig kialakult önben, és ismerje meg az igazi Adlert!

FIATALEMBER: Na látja? Ebben téved! Én soha nem vártam, hogy Adler varázsütésre megold mindent. Azt viszont ne feledjük, hogy ön volt az, aki azt mondta, hogy „az emberek akár már ettől a pillanattól kezdve boldogok lehetnek”.

FILOZÓFUS: Igen, ezt biztosan mondtam.

FIATALEMBER: És ez vajon miben különbözik a varázslattól? Maga tisztára olyan, mint egy bűvész. „Figyeljék a kezemet, mert csalok!” Közben meg a másik kezével beleteszi a nyulat a cilinderbe. Tipikus szélhámos trükk!

FILOZÓFUS: Miért? „Bárki boldog lehet ettől a pillanattól kezdve.” Ez tagadhatatlan tény. Nincs ebben semmiféle varázslat vagy szélhámosság. Ön is és mindenki más is minden további nélkül elindulhat a boldogság felé vezető úton. Csakhogy a boldogság nem olyasvalami, amit az ember úgy élvezhet, hogy közben egy helyben toporog. Nem. A boldogság útján, ha egyszer már rálépett, nincs megállás. Nagyon fontos, hogy ezt megértse. Ön már megtette az első lépést. Ami nem is volt kis lépés. Most viszont inába szállt a bátorság, és megtorpant. Sőt, ami még rosszabb: megpróbál vissza is fordulni. És tudja, miért?

FIATALEMBER: Gondolom, most az jön, hogy türelmetlen vagyok.

FILOZÓFUS: Nem. Hanem mert még nem hozta meg az élet legfontosabb döntését. Ennyi.

FIATALEMBER: Az élet legfontosabb döntését! Na, ez megint micsoda?

FILOZÓFUS: Ahogy az előbb már mondtam. A „szeretet”.

FIATALEMBER: Most komolyan azt várja tőlem, hogy ennyiből megértsem? Nagyon kérem, ne próbáljon elvont fogalmak mögé bújni!

FILOZÓFUS: Én komolyan beszélek. A problémáknak, amelyeket most tapasztal, egyetlen közös gyökerük van: a szeretet. Legyen szó a tanítással kapcsolatos nehézségeiről, vagy arról, hogy milyen életet is kellene élnie.

FIATALEMBER: Rendben! Úgy tűnik, ezt érdemes egy kicsit részletesebben is körüljárnunk. De mielőtt belemennénk a vitába, lenne még valami, amit szeretnék elmondani. Nekem semmi kétségem afelől, hogy ön egy modern kori Szókratész. Csakhogy én most nem Szókratész filozófiájára gondolok, hanem a bűnére.

FILOZÓFUS: A bűnére?

FIATALEMBER: Nézze, Szókratészt azért ítélték halálra, mert azzal vádolták, hogy elcsábítja és megrontja Athén ifjúságát, ugye? Folyamatosan nyugtatgatta a tanítványait, akik könyörögtek neki, hogy szökjön meg, de nem, ő fogta a méregpoharat, és szépen kiitta. Ez azért érdekes, nem? Ha engem kérdez, önnek, aki Adler eszméit hirdeti itt ebben az ősi fővárosban, ugyanez a bűne. Mármint hogy ön is a naiv fiatalokat csábítja el és rontja meg ezekkel az eszmékkel!

FILOZÓFUS: Úgy érti, hogy becsapva érzi magát? Illetve, hogy Adler gondolatvilága megrontotta?

FIATALEMBER: Igen, ezért is döntöttem úgy, hogy eljövök ide, hogy egyszer és mindenkorra lezárjuk ezt a témát. Nem akarom, hogy más is besétáljon az utcájába. Filozófiai értelemben meg kell öljem magát!

FILOZÓFUS: Hát, akkor elég hosszú éjszakánk lesz.

FIATALEMBER: Az nem számít, rendezzük le még ma éjjel, mielőtt felkel a nap! De bárhogy is legyen, én ide többé be nem teszem a lábam! Akár felmászom a megértés lépcsőjén, akár romba döntöm az egész lépcsőt, és végleg szakítok Adlerrel. Vagy így lesz, vagy úgy. Nincs középút!

FILOZÓFUS: Rendben. Lehet, hogy valóban ez lesz az utolsó beszélgetésünk… Sőt, én is úgy látom, hogy ez kell legyen az utolsó. Bárhogy is alakul az esténk.

Három év telt el azóta, hogy a fiatalember utoljára itt járt. A dolgozószoba nem sokat változott. A kopott íróasztalon egy félkész kézirat hevert. A kis halom tetején, talán hogy a huzat fel ne kapja a lapokat, egy régimódi aranyberakásos töltőtoll árválkodott. Az egész oly meghitt volt számára, mintha csak a saját szobáját látná. Több olyan könyv is volt itt, amelyekből ő is tartott egy-egy példányt odahaza, az egyiket ráadásul épp nemrég olvasta. Ahogy most vágyakozva elnézte a teljes falat beborító könyvespolcot, nagyot sóhajtott. Nem! Nem engedhetem meg magamnak ezeket az érzelmeket! Tovább kell lépnem!

VALLÁS-E AZ ADLERIÁNUS PSZICHOLÓGIA?

FIATALEMBER: Tudja, mielőtt meghoztam azt a döntést, hogy ma még egyszer meglátogatom önt, vagyis mielőtt arra a szilárd elhatározásra jutottam, hogy szakítok Adlerrel, meg kell mondjam, elég sokat tipródtam. Jobban megviselt, mint gondolná. Hiszen Adler eszméi pár éve még roppant vonzóak voltak számomra. Ugyanakkor mindvégig ott volt bennem a kétely is. A kétely magával az úgynevezett adleriánus pszichológiával szemben.

FILOZÓFUS: Hm. Kifejtené ezt bővebben?

FIATALEMBER: Amint azt a neve is mutatja, az adleriánus pszichológia esetében arról van szó, hogy Adler eszméit egyfajta pszichológiának tekintjük. Márpedig a pszichológia legjobb tudomásom szerint tudomány. Adler felvetéseinek viszont vannak olyan aspektusai, amelyek számomra határozottan tudománytalannak tűnnek. Elfogadom, hogy nem egzakt tudományról van szó, hiszen az emberi psziché törvényszerűségei bizonyára nem fejezhetők ki matematikai egyenletekkel. De tudja, a problémát én inkább abban látom, hogy Adler úgy beszél az emberekről, mint valami ideális lényekről. Márpedig nekem ez időnként már legalább annyira csöpögős, mint amikor a keresztények a felebaráti szeretetről papolnak. És ezzel mindjárt el is érkeztünk az első kérdésemhez: ön szerint az adleriánus pszichológia valóban tudománynak tekinthető?

FILOZÓFUS: Ha szigorú értelemben vesszük a tudomány definícióját, miszerint cáfolhatónak kell lennie, akkor Adler pszichológiája nem tekinthető tudománynak. Ugyanakkor maga Adler annak tartotta, csak aztán amikor behozta a „közösségi érzés” fogalmát a rendszerbe, számos pályatársa elfordult tőle. Épp azért, amit ön is pedzeget, hogy nem elég tudományos.

FIATALEMBER: Pontosan. Ez bizonyára természetes reakció mindenkitől, aki a pszichológiát tudománynak tekinti.

FILOZÓFUS: Nos, ez a kérdés folyamatosan vita tárgyát képezi, de Freud pszichoanalízise, Jung analitikus pszichológiája és Adler individuálpszichológiája mind rendelkeznek olyan vonásokkal, amelyek szembekerülnek a tudomány ilyetén meghatározásával, mivel az állításaik általában nem cáfolhatók. Ez tagadhatatlanul így van.

FIATALEMBER: Rendben, értem. Hoztam magammal jegyzetfüzetet is, úgyhogy ezt most szépen le is írom. Azaz, hogy szigorú értelemben véve… ez nem tudomány! Most pedig nézzük a következő kérdésemet. Három évvel ezelőtt Adler eszméire úgy utalt, mint egyfajta filozófiára, ugye?

FILOZÓFUS: Igen, jól emlékszik. Az adleriánus pszichológiát olyan gondolkodásmódnak tekintem, amely ugyanabba az irányba halad, mint a görög filozófia, és mint ilyen, maga is filozófiának tekintendő. Ugyanígy vélekedem magáról Adlerről is. Az én szememben ő lényegében filozófus, és csak másodsorban nevezném pszichológusnak. Olyan filozófus, aki a tudását klinikai környezetben gyakorlati célokra használta fel. Ez az én felfogásom.

FIATALEMBER: Rendben. Akkor itt van a kutya elásva. Tudja, rengeteget törtem a fejemet Adler eszmerendszerén, és nyugodt szívvel állíthatom, hogy átültettem őket a gyakorlatba is. Ezekkel kapcsolatban egyáltalán nem voltam szkeptikus. Sőt, azt kell mondjam, maguk az eszmék inkább szenvedélyt ébresztettek bennem, és én valóban teljes szívemből hittem bennük. Viszont akárhányszor próbáltam Adler eszméit az iskolában, tanítás közben átültetni a gyakorlatba, mindig elképesztő erejű ellenállásba ütköztem. Nemcsak a diákok, hanem a kollégák részéről is. Persze, ha jobban belegondolok, ez érthető. Hiszen ez a megközelítés az ő értékrendjüktől teljesen idegen, ráadásul magam is akkor és ott próbáltam az egészet először átültetni a gyakorlatba. És akkor eszembe jutott egy bizonyos embercsoport, és próbáltam az ő helyükbe képzelni magam. Tudja, kikről beszélek?

FILOZÓFUS: Nem. Kikről?

FIATALEMBER: A misszionáriusokról, tudja, akik a nagy felfedezések korában elutaztak a távoli helyekre, hogy megtérítsék a pogányokat.

FILOZÓFUS: Aha.

FIATALEMBER: Afrika, Ázsia, Amerika. Ezek a misszionáriusok olyan helyekre mentek, ahol a nyelvek, a kultúrák, de még az istenek is mások voltak, mint Európában, ők pedig fáradhatatlanul prédikáltak, és hirdették azokat a tanokat, amelyekben hittek. Akárcsak én, aki azzal a céllal mentem el tanárnak, hogy az iskolában Adler tanait hirdessem. Nos, ami azt illeti a misszionáriusok, noha számos esetben sikerrel jártak, olykor szintén komoly ellenállásba ütköztek, sőt volt, hogy barbár módon ki is végezték őket. Ami tulajdonképpen érthető, hiszen a józan ész azt diktálja, hogy az ilyeneket az emberek egyszerűen elutasítják. De akkor mégis hogy tudták ezek a misszionáriusok sikeresen hirdetni az „igét” azokban az idegen országokban? Hogy tudták rávenni az őslakókat, hogy feladják eredeti hitüket? Nem semmi egy munka lehetett! Egy szó, mint száz, elmentem a könyvtárba, hogy beleássam magam egy kicsit ebbe a kérdésbe.

FILOZÓFUS: De hiszen ez…

FIATALEMBER: Egy pillanat! Hadd mondjam végig! Szóval, ahogy a különböző könyveket bújtam a nagy felfedezések korának misszionáriusairól, egy másik érdekes gondolat jutott eszembe: ha nagyon szigorúan vesszük a dolgot, nem az derül-e ki a végén, hogy Adler filozófiája sem más, mint vallás?

FILOZÓFUS: Érdekes…

FIATALEMBER: Mert ugye, ha jobban megnézzük, Adler elképzelései nem tekinthetők tudományos nézeteknek. Márpedig, ha bizonyos gondolatok nem tekinthetők tudományosnak, akkor végső soron csak a hit dönt. Azaz, hogy valaki hisz-e ezekben, vagy sem. Tehát itt megint csak érzésekről beszélünk. Sőt, a mi szemszögünkből nézve azok az emberek, akik nem ismerik Adlert, ugyanolyan primitív népeknek tűnhetnek, mint a pogányok a misszionáriusok szemében, akik hamis istenekben hittek. És akárcsak ők annak idején, most mi is úgy érezzük, hogy nekünk kell rávezetnünk őket az „igaz útra”, nekünk kell megmentenünk őket, méghozzá gyorsan. Ugyanakkor meglehet, hogy az ő szempontjukból nézve a dolgot, mi vagyunk azok, akik primitív módon hamis isteneket imádunk. Vagyis lehet, hogy minket kell megmenteni. Nem igaz?

FILOZÓFUS: De, teljesen igaza van!

FIATALEMBER: Akkor most mondja meg nekem, mi a különbség Adler filozófiája és a vallás között?

FILOZÓFUS: Hogy mi a különbség a vallás és a filozófia között? Igen, ez fontos kérdés. Ha megengedi, egy pillanatra zárjuk ki ebből az „isten” létezésének kérdését, és úgy folytassuk a gondolkodást. Csak mert akkor a vita sokkal gördülékenyebben haladhat tovább.

FIATALEMBER: Hogy micsoda? Ezt most nem értem.

FILOZÓFUS: Nézze, mindegy, hogy vallás, filozófia vagy tudomány: a kiindulópont mindhárom esetben egy és ugyanaz. Honnan jövünk? Hol vagyunk? És hogyan kellene élnünk? A vallás, a filozófia és a tudomány is ezekkel a kérdésekkel kezdődik. Az ókori görögök nem is tettek különbséget a filozófia és a tudomány között, és a „tudomány” szó latin gyökere, a „scientia” egyszerűen csak „tudást” jelent.

FIATALEMBER: Rendben, akkoriban ezt értették tudomány alatt. De én a filozófiáról és a vallásról beszélek. Ezek között mi a különbség?

FILOZÓFUS: Talán jobb lenne először azt tisztázni, hogy mi a közös bennük. Ellentétben a tudománnyal, amely objektíven ellenőrizhető tényekre szorítkozik, a filozófia és a vallás olyan emberi fogalmakkal is operál, mint az „igazság”, a „jó” vagy a „szépség”. Ez rendkívül fontos.

FIATALEMBER: Igen, ezt tudom. A filozófia és a vallás az, amely belemegy az emberi psziché dolgaiba is. De hol húzódnak a határvonalak a kettő között, és miben különböznek egymástól? Valóban csak abban a kérdésben, hogy létezik-e isten?

FILOZÓFUS: Nem. A legfontosabb különbség a kettő között a „történetekben” rejlik. Illetve azok hiányában. A vallás történetek segítségével igyekszik magyarázatot adni a világ létezésére. Fogalmazhatnánk úgy is, hogy az istenek ama nagy történetek főszereplői, amelyekkel a vallások a világot magyarázzák. Ezzel szemben a filozófia nem használ történeteket, hanem olyan absztrakt fogalmak segítségével próbálja magyarázni a világot, amelyeknek nincsenek főszereplői.

FIATALEMBER: A filozófia elutasítja a történeteket?

FILOZÓFUS: Gondoljon csak bele: amikor az igazságot keressük, az olyan, mintha egy hosszú rúdon haladnánk egyensúlyozva a vaksötétben. És noha olykor a saját józan eszünkben is kételkedünk, egy pillanatra sem állunk meg, folyton kérdéseket teszünk fel önmagunknak, és csak megyünk tovább előre, ezen a rúdon, miközben fogalmunk sincs, hogy hol lesz a vége. Aztán egyszer csak egy hangot hallunk a sötétből: „Innen már nincs tovább. Itt az igazság.”

FIATALEMBER: Hm…

FILOZÓFUS: Erre aztán páran meg is állnak, nem hallgatnak tovább a belső hangra. Lelépnek hát a rúdról. Vajon ők tényleg meglelik ott az igazságot? Nem tudjuk. Talán igen, talán nem. De az én felfogásomban a vallás az, amikor az ember egyszer csak megáll, és lelép a rúdról. A filozófia nem ilyen. Ott az ember nem áll meg. Ott mindig van egy következő kérdés, egy következő lépés. És egyáltalán nem számít, hogy vannak-e istenek.

FIATALEMBER: Eszerint akkor a filozófia folyton csak kérdéseket tesz fel, de válaszokat soha nem ad?

FILOZÓFUS: Eredetileg a görög szó, a philosophia azt jelenti, hogy „a bölcsesség kedvelése”. Vagy mondhatjuk úgy is, hogy a filozófia magának „a bölcsesség kedvelésének a tanulmányozása”, a filozófusok pedig „a bölcsesség kedvelői”. Ha így vesszük, akkor egy olyan ember, aki már teljesen „bölcs”, vagyis mindent tud, amit csak tudni lehet, az már nem lehet a bölcsesség kedvelője, azaz filozófus. Vagy ahogy a híres német filozófus, Immanuel Kant fogalmazott: „A filozófiát nem lehet megtanulni. Csak filozofálni lehet megtanulni.”

FIATALEMBER: Filozofálni?

FILOZÓFUS: Igen. A filozófia inkább egyfajta beállítottság, nem pedig szakterület. Egy vallás mindig hivatkozhat valamilyen istenre, beszélhet a mindentudó, mindenható istenről, és közvetítheti az általa kinyilatkoztatott tanokat. Ez a gondolkodásmód viszont összeegyeztethetetlen a filozófiával.

Aki mindentudónak tartja magát, illetve aki képes megállni a tudás és a gondolkodás útján, az függetlenül attól, hogy hisz-e istenben, vagy sem, valójában a vallás területére merészkedik. Nekem ez a véleményem erről a kérdésről.

FIATALEMBER: Tehát, ha jól értem, akkor még mindig nem tudja a válaszokat?

FILOZÓFUS: Ahogy mondja. Nem tudom a válaszokat. Hiszen abban a pillanatban, amint úgy érezzük, hogy egy témáról már tudunk valamit, rögtön tovább akarunk menni. Igen. Én mindig gondolkodni fogok önmagamról, másokról, erről az egész világról. Ezért fogalmazhatunk úgy is, hogy az én nem-tudásomnak soha nem lesz vége.

FIATALEMBER: Haha! Már maga ez a válasz is elég filozofikus.

FILOZÓFUS: Tudja, Szókratész, amikor a szofistákkal beszélgetett, vagyis azokkal, akik magukat bölcsnek nevezték, furcsa következtetésre jutott: Én (azaz Szókratész) tudom, hogy „a tudásom nem teljes”. Tudatában vagyok saját tudatlanságomnak. A szofisták ezzel szemben, ezek az önjelölt bölcsek, azt állítják, hogy ők mindent értenek, és semmit sem tudnak saját tudatlanságukról. Következésképpen – mivel én még a tudatlanságomról is tudok – bölcsebb vagyok, mint ők. Ebben a kontextusban kell értelmezni Szókratész híres kijelentését, miszerint: „Csak azt tudom, hogy nem tudok semmit.”

FIATALEMBER: Na jó, de akkor mit tud nekem ön átadni? Úgy értem, ön, akinek nincsenek válaszai, és tudatlan?

FILOZÓFUS: Én nem fogok önnek átadni semmit. Legfeljebb annyit mondhatok, hogy gondolkodjunk együtt. Haladjunk együtt azon a bizonyos rúdon.

FIATALEMBER: Ja, a rúd végéig, mi? Úgy, hogy közben sehol nem lépünk le róla?

FILOZÓFUS: Pontosan. Tegyünk fel újabb és újabb kérdéseket, ne álljunk meg sehol!

FIATALEMBER: Jaj, de magabiztos! Pedig épp az imént mondta, hogy a szofisták sem tudnak mindent. De rendben van! Majd én lerángatom önt erről a rúdról!

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 754 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Cinzel – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License