A személyiségi jogok tiszteletben tartása érdekében több szereplő valós nevét megváltoztattuk. Ugyanezen okból több különböző személyt összevontunk, és az eseményeket olykor tömörítettük. Ugyanakkor a migrénnel kapcsolatos tényeket változtatás nélkül közöljük.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Celia Svedhem: Det mörka rummet: Om migränens historia och jakten på lindring

Natur & Kultur, 2023

Copyright © 2023 Celia Svedhem

First published by Natur & Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Fordította Pap Vera-Ágnes

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2025

Borítóillusztráció © Matt Manley

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-476-1

…kíváncsiságában utána iramodott a réten. Szerencsére még éppen láthatta, amint a Nyuszi besurrant egy jókora lyukba a sövény alatt. A következő pillanatban Alice utána ugrott, meg se gondolva, hogy is kerül majd vissza onnan.

LEWIS CARROLL: Alice Csodaországban

(Kosztolányi Dezső fordítása)

TARTALOM

1.  A szumatriptánok

2.  Virginia Woolf és az aluldiagnosztizálás

3.  Botox

4.  Erjesztett vizelet, piócák és ópium

5.  A CGRP-gátló gyógyszerek

6.  Carroll, Dalí és az inspiráció

7.  Életmódbeli változások

8.  Nietzsche, Darwin és az értelem jelentősége

9.  Elfogadás

10.  Sigmund Freud és a pszichoszomatika

11.  ISTDP

12.  Két tengely és a multifaktoriális jövő

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

A SZUMATRIPTÁNOK

Fémesen lüktető fejfájással ébredek. Sigge a kiságyban ül, és cumijával ütemesen csapkodja a rácsot.

– Ma-ma-ma-ma – mantrázza közben. A tekintetünk összetalálkozik, én pedig megpróbálok magamra erőltetni valami mosolyféleséget.

– Készítsünk egy kis tápszert?

Amint felülök, rám tör a hányinger. Kiveszem Siggét a kiságyból. A konyhába menet igyekszem a hozzám simuló meleg, tömzsi kis testre koncentrálni. Lüktető fejjel összekeverem a vizet és a tápszert a cumisüvegben. Miközben a mikrohullámú sütő tálcája forog, homlokomat óvatosan nekitámasztom a hűtőszekrény hűvös ajtajának. A nappaliból apró lábak csattogása hallatszik, és az ajtóban megjelenik Elsa, kócosan, félig csukott szemmel. Leguggolok hozzá, és megölelem. Aztán kinyitom a gyerekzárral ellátott gyógyszeres ládikát, és kipattintok egy Sumatriptant a fémcsomagolásból. Beveszem egy nagy pohár vízzel. Lehet, hogy ez már a tizedik tabletta ezen a héten? Miután a tápszer elkészült, végigheveredünk a kanapén. Elsa a vállamnak dől, Sigge az ölembe hajtja fejét, pufók kis öklében a tápszeres üveget szorongatva. Lehunyt szemmel szopogatja a cumisüveget, és én kisimítom izzadt frufruját a homlokából. Nagyokat nyelve próbálom leküzdeni a hányingert. Muszáj bevennem még valamit. Ismét kimegyek a konyhába, és előveszem a parcodinos dobozt. Már csak egy tabletta maradt benne. Öntök magamnak fél pohár vizet, és beveszem vele a tablettát. Amikor eszembe jut,  hogy jövő héten vissza kell mennem dolgozni, összeszorul a gyomrom. Igaz, eleinte csak csütörtökön és pénteken kell bemennem – de ilyen migrénnel hogy leszek képes dolgozni?

Miközben bepötyögöm a tajszámomat és a telefonszámomat a rendelőintézet automata üzenetrögzítőjére, eltűnődöm, vajon mikor fordult ilyen rosszra a helyzet. Az ősz folyamán szinte mindennap fájt a fejem. Vagy már azelőtt kezdődött? A nyáron azt hittem, elmúlik, ha abbahagyom a szoptatást. Hogy az egész azért van, mert nem alszom eleget, vagy talán mert az éjszakai szoptatásnál olyan fura testhelyzetben fekszem, a fél karommal tartva a mellemet, hogy Sigge hozzáférjen a tejhez.

Már a játszótéren vagyok a gyerekekkel, amikor visszahívnak a rendelőintézetből. A homokozó szélén ülök egy másik anyuka mellett, és figyelem, amint a gyerekek lehullott sárga és piros leveleket gyűjtögetnek. Beszéd közben a leheletünk kis fehér felhőként lebeg a levegőben.

– A körzeti nővér vagyok a rendelőintézetből, nemrég keresett minket.

Bocsánatkérő mozdulattal felállok, és odébb megyek a csúszdákhoz.

– Igen, jó napot, a migrénem miatt telefonáltam. Szeretném, ha felírnának nekem egy újabb adag Sumatriptant és Parcodint.

– A honlapunkon lévő formanyomtatványon kérelmezheti a gyógyszereket – feleli a nővér olyan hivatalosan, mintha egy automatával beszélnék.

– Igen, értem, de volna egy kérdésem. Hány Sumatriptant szabad bevenni egy nap? Az rendben van, ha beveszek egyet reggel, aztán délután még egyet, amikor újra rám tör a migrén?

– Igen, azt hiszem.

– Szerintem nincs teljesen rendben, hogy ilyen sok tablettára van szükségem. Nem lehet, hogy inkább egy másik gyógyszerrel kellene próbálkoznom?

A vonal túlsó végén csend van, hallom, amint a nővér gépel, és az egérrel kattintgat.

– Most nézem a kórlapját. Ezzel kapcsolatban már többször járt dr. Olofnál. És kapott gyógyszereket a megelőzésre és a rohamokra is.

– Így van, de mintha mégis egyre rosszabb volna a helyzet. Ez már zsinórban a nyolcadik nap, amikor migrénem van, és egyre vacakabb az állapotom. Arra gondoltam, hogy talán megint beszélhetnék dr. Oloffal…

– Nem, olyan sokszor járt nála emiatt, hogy nem adhatok újabb időpontot. Már megkapott minden olyan gyógyszert, amit felírhatunk magának.

Nagyot sóhajtok, és megdörzsölöm a halántékomat. A torkom elszorul, alig tudok nyelni.

– Ráadásul az szerepel a kórlapján, hogy az orvos szerint az idén már nem írható fel önnek több Parcodin. Fennáll a függőség kockázata.

– De hát… de hát akkor mit szedjek?

– Az Ibuprofen és a Paracetamol vény nélkül kapható a gyógyszertárban. – mondja egy oktávval megemelkedett hangon.

– De szerintem ezek…

– A Sumatriptan receptje 17:00 óra után fent lesz a neten – közli a nővér.

– Értem, de…

– Nos, akkor viszonthallásra.

Délután találkozunk Irinával és a gyerekeivel. Hétfőnként az oviban olyan foglalkozás van, ahol a testvéreket is fogadják, és együtt járunk ide. Irina egész úton arról mesél, hogy milyen lakásokat néztek meg a férjével.

– És veled mi van? – kérdezi végül, amikor már befordultunk az óvoda udvarára.

– Migrénem van.

– Hú, az kemény. Jut eszembe, szombaton jössz Natalie-hoz?

– Nem tudom, képes vagyok-e rá.

Irina kérdő pillantást vet rám.

– Állandóan fáj a fejem.

– Te jó ég, ez rosszul hangzik. Voltál már orvosnál?

– Igen, de azt mondják, nem tudnak mit tenni – felelem kicsit ingerülten.

– Tényleg? Hát ez nem jó. Szóval arra gondoltam, hogy vehetnénk neki közösen ajándékot. Mit szólsz hozzá?

Este számolom a perceket, úgy várom, hogy Jonas hazaérjen a munkából, és én lefekhessek végre. A fejem annyira lüktet, hogy alig állok a lábamon. Gépiesen teszem a dolgomat, pelenkát cserélek, halrudacskát sütök vacsorára, megpuszilgatom Elsa ujját, amikor becsípi legózás közben. Amikor Jonas végül megjön, egyből bemegyek a hálószobába, becsukom az ajtót, lekapcsolom a villanyt, lehúzom a redőnyt, és alászállok a purgatóriumba. A fájdalom ezer szilánkra robban szét a fejemben. Szemhéjam mögött vörös és bézs csíkok villognak. Mit is kellett tenni vajúdás közben? Lélegezz az orrodon keresztül! Fogadd el a fájdalmat! Ne állj ellen neki! Kifújsz, és a levegővel együtt kifújod a fájdalmat is.

* * *

A főnököm irodájában ülök a napindító megbeszélésen. A fejem sajog. Ebéd után, miközben az orvosi jelentéseket írom, a sajgás lüktető fájdalommá erősödik. De már csak egy páciensem van hátra, aztán hazamehetek. A foglalkozás alatt annyira fáj a fejem, hogy nem tudok összpontosítani. Én, aki általában szigorúan ragaszkodom a napirendi pontokhoz, képtelen vagyok követni a beszélgetés fonalát. A páciens beszél, én pedig küszködve próbálom felfogni, amit mond. Amikor émelyegni kezdek, az órára pillantok. Még öt perc. A tarkóm izzad, és nagyokat nyelek, nehogy lehányjam a köztünk álló kis dohányzóasztalt. Amikor a foglalkozás végre véget ér, és elbúcsúzok a pácienstől, egyből berohanok a személyzeti mosdóba, be sem zárom magam mögött az ajtót, csak felcsapom a vécéfedőt és hányni kezdek. A fejem dübörög. Amikor már kiadtam magamból mindent, alig bírok felállni, hogy bezárjam az ajtót. Miután egy ideig a vécén szunyókálok, sikerül visszavánszorognom az irodába, és felhívom Jonast. Jonas bepakolja a gyerekeket az autóba, és értem jön.

A migrén másnap reggelre sem enyhül. Beteget jelentek, majd felhívom a rendelőintézetet. Elmagyarázom, hogy muszáj időpontot adniuk, mert képtelen vagyok dolgozni, ha nem kapok segítséget. Az orvos ezúttal telefonon konzultál velem. Néhány nappal később visszahív, miközben én a gyerekekkel a nappali padlóján ülök, a játék autók, Barbie babák és építőkockák tengerében.

– Segítsen – kérem nyöszörögve.

– Szedi a Metoprololt, amit felírtam?

– Igen, persze. De nem segít. Ilyen állapotban képtelen vagyok dolgozni. Azt hiszem, muszáj betegszabadságra mennem.

Az orvos megköszörüli a torkát, és felsóhajt.

–  Sajnos, ezzel kapcsolatban szigorú szabályok vannak. Migrén esetén az a szokás, hogy a pácienst nem írjuk ki táppénzre, maga jelent beteget a szükséges napokra. De a Társadalombiztosító Intézetnél kérvényezheti a magas kockázatú biztosítást. Viszont még úgy is csak legfeljebb tíz napot lehet táppénzen.

–  Rendben, ennek utánanézek. De muszáj valahogy helyrejönnöm. Ha nem tud többet tenni értem, esetleg átirányíthatna valamilyen szakrendelésre?

Az orvos újra felsóhajt.

– Persze, adhatok beutalót a neurológiára. De ne reméljen túl sokat tőlük. Általában nem foglalkoznak migrénes betegekkel.

* * *

Miközben arra várok, hogy a neurológus időpontot adjon, azon tűnődöm, vajon mások hogyan vészelik át a mindennapokat egy ilyen erős migrénnel.

Egyik reggel, amikor a személyzeti konyhában állva várom, hogy lefőjön a kávém, észreveszem egy kolléganőmet, aki egyedül ül a kanapén. Ő egy másik munkacsoporthoz tartozik, és csak látásból ismerem, de az a hír járja, hogy évek óta migrénnel küzd. És hogy már mindent kipróbált. Amikor elkészült a kávé, odamegyek hozzá a kannával, megkínálom, és leülök mellé.

– Hallom, hogy rettenetes migrénje van. Nekem is.

– Vagy úgy.

Távolságtartóan, kimérten válaszol.

– Van valami tippje, hogy lehet ezt túlélni?

– Ööö, sajnálom, de nem akarok beszélni róla.

Erre nem számítottam.

– Nem, persze, hát hogyne – mormolom. – Csak tudja, mostanában mindennap gyötör a migrén, és nem ismerek senkit, akinek ilyen súlyosak a tünetei, és valaki említette magát, én pedig arra gondoltam, hogy esetleg kikérdezhetném a tapasztalatairól…

Mosolygok, így próbálom ellensúlyozni a tolakodásomat, a nyomasztó hangulatot.

–  Próbálok arra koncentrálni, aminek nincs köze a migrénhez. Szóval nem szeretek erről beszélni. Sajnálom – feleli a kolléganő, ezúttal külön megnyomva a „sajnálom”-ot, miközben gombóccá gyűri a szalvétáját és beledobja a kávéscsészébe. Egy biccentéssel feláll, és faképnél hagy.

Jonas általában a hét nagy részében elutazik a munkája miatt, most azonban részmunkaidőben szülői szabadságon van. És minthogy most itthon van, minden éjjel ő kel fel a gyerekekhez, hogy én többet alhassak. A fejfájás mégsem enyhül. Folyamatosan ott van, súlyosan és tompán, délutánonként és esténként pedig heves, szúró fájdalommá erősödik. Továbbra is szedem a Sumatriptant, amit jókora adag Paracetamollal és Ibuprofennel egészítek ki. Nem sokat használ. Amikor a migrén a munkahelyemen tör rám, azonnal autóba vágom magam, és hazamegyek – attól tartva, hogy megismétlődik az az eset, amikor addig erőltettem a dolgot, amíg össze nem hánytam a vécét. És egyre nagyobb problémát jelent az is, hogy ilyen gyakran jelentek beteget fél munkanap után. Mielőtt hazamennék, felhívom a pácienseimet, lemondom a találkozókat és új időpontot ajánlok nekik, de csak hetekkel később tudom fogadni őket, ugyanis a következő hét már mindig tele van. Próbálok beiktatni a délelőttjeimbe néhány lyukas órát, néhány szabad időpontot, hogy ide tehessem át azokat, akiket át kellett ütemeznem, hátha így a páciensekre kevésbé hat ki a kényszerű betegszabadságom. A betegek sora azonban így is lavinaszerűen feltorlódik.

A fejemben folyton ugyanazok a kérdések kergetőznek. Hogy működik ez?  Hogy csinálják mások, akiknek szintén migrénjük van? Miután a kolléganőm a személyzeti konyhában rövidre zárta a beszélgetést, heteken át ezen töprengek. Megdöbbent, hogy ez a téma ilyen kínos lehet. Migrén – de hisz ez olyasmi, ami mindenkinek van, amiről mindenki beszél, nem igaz? Csakhogy egyetlen konkrét példa sem jut eszembe.

Egy szombaton átjön hozzánk kávézni Jonas egyik barátja, Linus. Elmeséli, hogy az anyja is migréntől szenvedett. Emlékezete szerint gyerekkorában mindig elvonult pihenni a lesötétített hálószobába. Aztán hirtelen felderül az arca.

– De amikor úgy huszonöt éves lehettem, beköszöntött a menopauza, és azután sokat javult a helyzet!

A munkahelyemen a csoportvezetőm átküld nekem egy cikket egy nőről, aki életmódot váltott, és ennek következtében már nem mindennap, csak kétnaponta gyötörte a fejfájás.

Megoldásra áhítozva szívom magamba ezeket a történeteket – ugyanakkor kicsit fel is dühödök. Miféle reakciót várnak tőlem? Legyek boldog és hálás? „Hű, de jó! Ha szerencsém van, kétnaponta megúszom a migrént! Vagy talán majd tizenöt év múlva elmúlik!”

És hol van a többi beszámoló? Hiszen minden bizonnyal léteznek másfajta tapasztalatok is, nem igaz? Bizonyára vannak olyanok, akiknek sikerült kigyógyulniuk. Vagy legalábbis megtalálták a módját, hogy a migrén ellenére képesek legyenek ellátni a munkájukat és a gyerekeiket. Eszembe jut, hogy tulajdonképpen olvastam valamit Joan Didiontól ebben a témában. Némi keresgélés után meg is találom – egy esszé az, amit 1979-ben írt a migrénjéről. Didion a szöveg vége felé összefoglalja a lényeget:

Miután tisztában vagyok azzal, hogy működik [a migrén], már nem küzdök ellene, amikor rám tör. Lefekszem és hagyom, hogy megtörténjen.

Felfedezem, hogy Siri Hustvedt is írt egy esszét a migrénről, My Strange Head („Az én furcsa fejem”) címmel 2012-ben, amelyben pontosan ugyanarra a következtetésre jut, mint Didion:

Ami a migrénrohamokat illeti, amelyek újra meg újra rám törnek, és egész biztosan életem végéig fognak gyötörni, rájöttem, hogy a megadás jobb, mint a küzdelem. Amikor érzem, hogy közeleg a roham, lefekszem, és relaxációs gyakorlatokat végzek, most már mindenféle készülék segítsége nélkül.

Dühösen összecsapom Hustvedt esszégyűjteményét, és a csattanás belehasít a fejembe. Tényleg ez a megoldás: lefeküdni és megadni magunkat? És mi lesz a gyerekkel, akit el kell hozni az óvodából? A kisbabával, akinek a pelenkáját muszáj kicserélni? A páciensekkel, akik a rendelőben várakoznak?

Miféle életet vázolnak fel valójában ezek a szövegek? Némi internetes keresgélés után kiderül, hogy Hustvedt lánya felnőtt volt, amikor ezt az esszét írta, Didion gyereke pedig már kamaszodni kezdett. Ráadásul mindkettőjük férje író volt, aki valószínűleg otthonról dolgozott, és kéznél volt, amikor lecsapott a migrén. A lefekvés és megadás talán valóban működik, ha szabadúszó író vagy, felnőtt gyerekekkel. De mi van a többiekkel, velünk? Mi van azokkal, akiknek kötelező munkaóráik és átlagos munkájuk, kisgyerekük és egy folyton utazgató élettársuk van? Mi mit tegyünk?

* * *

Végül egy nap ott találom a neurológia értesítő levelét a lábtörlőn. Elfogadták a beutalómat, és kaptam időpontot. Áprilisra. Ami öt hónap múlva lesz.