Írta: Kristen Ciccarelli

A mű eredeti címe: The Caged Queen

Fordította: Komáromy Zsófia

Szerkesztő: Bucur Tünde Csilla

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Kristen Ciccarelli

© Komáromy Zsófia

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: DAS ILLUSTRAT, München.

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 315 5 (epub), kiadói kód: MX-1504e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ferra’olnak, Baldhinának és Grace-nek:
a remény három ragyogó szikrájának.

Az Eleresztés éjszakájának szabályai

Olts ki minden fényt!

Zárj be minden ajtót!

Ha semmiképpen nem állod meg sírás nélkül, menj zubogó víz közelébe, hogy elnyomd a zajt!

Égesd meg a kenyered! Hagyd megsavanyodni a borodat! Keverd össze ételedben a cukrot és a sót!

Ne indulj útnak napnyugta után!

Takard el az arcod, hogy semmiképpen ne ismerhessenek fel!

Még ha félsz is, el kell engedned azt, akit elvesztettél!

Az Égszövő kése

Hol volt, hol nem volt, élt egyszer egy Sunder nevezetű férfi, aki tökéletesen elégedett volt az életével. Minden áldott nap hajnalban kelt, és kiment a földjére. Megcsodálta, milyen szépen táplálta az eső a termést, milyen nagyra nőtt minden a napsütésben. Óriási becsben tartotta a két keze erejét: hiszen a kezével ültetett, csépelt és építette föl a házát. A két kezével ringatta álomba a gyermekét.

Olyannyira szerette az életét, hogy amikor a Halál eljött érte, Sunder elrejtőzött előle.

A Halál átkutatta Sunder házát, de nem találta őt sehol.

A Halál szólongatta őt a földeken, ám Sunder továbbra sem jelent meg.

Így hát a Halál végül feladta, és valaki mást vitt el a férfi helyett.

Amikor Sunder előjött a rejtekhelyéről, jót mosolygott önnön agyafúrtságán. Ahogy hazafelé sétált a földutakon, boldogan fütyörészett. Ám amikor a háza ajtajához ért, olyan hang ütötte meg a fülét, aminek hallatán megtorpant.

Valaki jajveszékelt.

Sunder kinyitotta az ajtót, és megpillantotta a feleségét, amint a konyha kövén térdelt, s a mellkasához szorította a gyermeküket. Amikor Sunder térdre rogyott mellette, rádöbbent, hogy kislánya tekintete élettelen. Megérintette aprócska testét: jéghideg volt.

A férfi ekkor már átkozta az agyafúrtságát. Zokogott, a fogát csikorgatta.

E naptól fogva Sunder nem kelt hajnalban. Többé már nem csodálta meg az eső és a nap hatását. És valahányszor körülnézett a két kezével épített házban, csak azt látta, amit elveszített.

Esdekelt a Halálnak, hogy adja vissza a leányát. A Halál azonban nem teljesíthette a kétségbeesett kérését. A kislány lelke már az Égszövőnél volt.

Így hát Sunder elszánta magát, hogy ha törik, ha szakad, jóváteszi a történteket.

Megkereste a lelkek istennőjét: a szövőszékénél találta. Az Égszövő a láncfonalát az élők álmaiból, a vetülékfonalát pedig a holtak emlékeiből készítette. Sunder lépteinek hallatán megállt a kezében a vetélő. Lerakta a fonalat.

A férfi a lábai elé rogyott, és könyörgött neki.

– Annak, amit kérsz, ára van – mondta az istennő.

– Bármi is az, megfizetem.

Égszövő felemelkedett a szövőszéktől.

– A lelkeddel tartozol. A haláloddal, ami elől elmenekültél.

Sunder lehunyta a szemét, és az esőre gondolt, ami a termést táplálta, a napra, amitől oly szép nagyra nőtt minden, s a két keze erejére.

– Visszaadhatom a lányod lelkét. – Az istennő felemelte a szövőkését. – Ám ennek egyedül te fizetheted meg az árát.

A térdeplő Sunder felnézett az arctalan istenségre, és azt felelte:

– Akkor vedd el!

Így hát az Égszövő felemelte a kését…

És kihasította a férfi lelkét teste kötelékéből.

1. fejezet

Az ikertestvére azt mondta, egy év munkája lesz felállítani egy hadsereget, megbuktatni a zsarnokot, és hozzámenni az új királyhoz.

Roának mindez alig három hónapba telt.

És most itt ült, a tükörfényesre polírozott akácfa asztalnál, apja házának legkisebb pavilonjában, melyet betöltött az otthontűz füstjének édes aromája. Essia a vállán ücsörgött, és meg-megszorította a karmaival, miközben Roa csupasz talpa ugyanolyan türelmetlenül dobogott a szövött szőnyegen.

Az öt napja húzódó béketárgyalás mostanra mindkettőjüknek kezdett az idegeire menni.

A jelen lévő férfiak és nők ceremoniális fegyverei – hosszabb és rövidebb kések, elegánsan faragott buzogányok, csillogó sarlók – halomban hevertek az asztal közepén, a bizalom jeleként mindegyikük számára karnyújtásnyi távolságon kívül. Csupán három széken nem ült senki. Ezek a helyek az Ég Házának képviselői részére voltak fenntartva, ám egész héten nem akadt, aki elfoglalja őket. Ezt a tényt azonban senki sem tette szóvá. Roának meg aztán végképp esze ágában sem volt beszélni róla.

A balján lévő, üresen álló székre meredt, lelki szemei elé képzelte a fiatalembert, aki ott szokott ülni. Erős váll. Aranybarna szempár. Hosszú, sötétbarna haj, amit hátrakötött, szabadon hagyva vonzó arcát.

Theo, az Ég Házának örököse.

Roa volt jegyese.

Mindig is makacs volt – hatoltak Essia gondolatai Roa elméjébe, miközben a karmai a lány bőrének feszültek. – De ennyire azért nem.

Roa végigfuttatta ujjait a vállán ülő fehér sólyom finom szárnycsontján. A kettőjük közti kötelék – amit Essia úgy nevezett, a moraj – erőt és melegséget sugárzott.

Elárultam őt – gondolta Roa. – Nem lepne meg, ha többé szóba sem állna velem.

Néma beszélgetésüket váratlanul horkolás zaja zavarta meg. Az új királyné és sólyma ugyanolyan hirtelen kapták el a tekintetüket Theo székéről, s a Roa másik oldalán ülő fiatalemberre néztek. A délutáni napfény meleg sugarai pont úgy tűztek be az ablakon, hogy megvilágítsák borzas, göndör, barna fürtjeit. Könyökét az asztalon nyugtatta, fejét az öklére támasztotta, hosszú fekete szempillái meg-megrebbentek, ahogy az arcára simultak.

Ez volt hát a sárkánykirály. Aki épp mélyen aludt egy fontos béketárgyalás közepén.

Ez a… semmirekellő volt az, akiért Roa mindent feladott.

A horkolás hallatán a lány felpaprikázódott, és lopva nézett az asztal körül ülő tucatnyi férfira és nőre, akik mind a bozótföldi Nagy Házakat képviselték.

Fohászkodott, hogy senki ne vegye észre a hortyogást.

De az imája hiábavaló volt. Még szép, hogy mind észrevették. Dax egész héten folyton elaludt a megbeszéléseken, mindenki számára nyilvánvalóvá téve az igazságot, miszerint egyáltalán nem törődik azzal, hogy az apja által elrendelt szankciókat még nem oldották fel, sem azzal, hogy Roa népe még mindig éhezik.

Daxot az ilyesféle dolgok egy csöppet sem tudták érdekelni.

Pontosan ezért volt itt Roa. Ragaszkodott hozzá, hogy átutazzon a Homoktengeren, és saját maga fogalmazza meg a békeszerződés szövegét. Tudta, hogy ha az új sárkánykirály egyszer aláírja az egyezményt, akkor többé már nem szegheti meg az ígéreteit. Legalábbis következmények nélkül nem.

Ezért voltak hát most mindannyian itt, Roa gyermekkori otthonában, fejüket egy tekercs fölé hajtva.

Roa elnézett az alvó király mellett, túl a fegyverek halmán, és észrevette, hogy az édesapja őt figyeli. A majdnem ötvenéves férfi göndör fekete hajába mostanra ősz szálak vegyültek, és jóval soványabbnak és fáradtabbnak tűnt, mint ahogy a lánya emlékezett rá. Hogy volt lehetséges ekkora változás? Hiszen Roa alig két hónapig volt távol. Apja pamuttunikát viselt, aminek V-alakban nyitott gallérján a Házuk mintázata futott körbe. A lánya ugyanígy volt öltözve.

Egy tősgyökeres, nemes firgaardi sárkánykirályné a helyében élénk színű kaftánt viselt volna, finoman hímzett papuccsal, a fején aranykoronával. Roa azonban elsősorban, mindenekelőtt bozótföldi volt. Festetlen lenvászon ruhát öltött, amit még az édesanyja varrt, a nyakában halványkék berillgyöngyök díszelegtek.

Az édesapja elkapta a pillantását, majd a mellette hortyogó fiatalemberre sandított. Az arcán ülő kifejezés félreérthetetlen volt.

Szánta a lányát.

Roának görcsbe rándult a gyomra.

Nem tűrte, hogy szánják. A saját apjától aztán végképp nem.

Az asztal alatt jó erősen oldalba könyökölte újdonsült férjét. Essiát meglepte a mozdulat, és kitárta a szárnyát, hogy megőrizze az egyensúlyát. Dax összerezzenve felriadt, és elkerekedett szemmel, halkan felnyögött. Ám ahelyett, hogy kihúzta volna magát, és végre rendesen odafigyelt volna, az ifjú sárkánykirály hangosan ásított, aztán nyújtózkodott – csak még jobban felhívta a figyelmet arra, hogy az imént elnyomta a buzgóság.

Mintha direkt azt akarta volna, hadd tudja csak mindenki, mennyire nem érdekli ez az egész.

Az asztalnál ülők közül többen is Roára pillantottak. Ahogy egyikről a másikra nézett, mind elfordították a fejüket: nem állhatták a tekintetét. Mintha ők is megszégyenítve érezték volna magukat a királynéjuk nevében.

Ezek az emberek voltak azok, akik bíztak benne, amikor a segítségüket kérte egy hadsereg felállításához, illetve Dax apjának megbuktatásához. És most ezek a férfiak és nők szégyenkező tekintettel figyelték őt.

Roa szinte hallani vélte a gondolataikat: Dalok leánya, mit műveltél?

Fürkész tekintetük szinte beléje mart. Ökölbe szorította a kezét, görcsösen markolva ruhája vászonanyagát. Mit sem akart jobban, mint hogy érjen már véget a megbeszélés. Ám az egyezmény tekercsén még mindig sorra gyűltek az aláírások.

Roa Daxra nézett, aki ismét ásított.

– Netán untatunk, királyom? – kérdezte a férjétől. Meg sem próbálta leplezni a keserűséget a hangjában.

– Egyáltalán nem – felelte az ifjú uralkodó vontatottan, a figyelme láthatóan megakadt valamin az asztal túloldalán. – Nem sokat aludtam az éjjel.

Essia nyugtalanul állt egyik lábáról a másikra, miközben Roa odapillantott, ahová a férje nézett: a fiatal nőre, aki épp most lépett be a pavilonba. Roa unokatestvére volt az, Sara, fél karján egy nagy tálcával, amit a csípőjének szorítva egyensúlyozott. Göndör, barna fürtjeit kontyba fogta, és egy elefántcsont fésűvel rögzítette. Csuklóján három karkötő csillogott, mind fényes, fehér neritahéjakból készült.

Miközben összeszedte az asztal körül az üres teáscsészéket, Sara sugárzó mosollyal fogadta a király reá irányuló, élénk figyelmét.

Roa vonakodva emlékezett vissza az előző estére. Miután jó néhány kört legurított a felesége öccsével és kuzinjaival, Dax nyíltan flörtölt a királyné háztartásának nőnemű tagjaival, beleértve Sarát is. Roa tudta, hogy ez is olyasmi, amihez hozzá kell majd szoknia: Dax állandó flörtölése.

A fiatal nő biztos volt benne, hogy újsütetű férjeura egy sárkánnyal is flörtölne, ha elég részeg volna.

Elfordította a fejét a királytól és az unokatestvérétől. Nem akarta látni az egymásra villantott mosolyaikat. Nem akarta tudni, milyen messzire mentek el.

Csakhogy így mindössze két másik dolgot nézhetett: a Házak képviselőinek helyette is szégyenkező arcát… vagy az üres széket maga mellett.

Mindkét lehetőség elviselhetetlen volt.

Roa végül inkább a megszegett ígéretének következményével nézett szembe. Úgy meredt Theo székére, mintha maga a fiatalember ült volna mellette, és visszabámult volna rá.

Nagy ritkán megengedte magának, hogy eltűnődjön azon, milyen lenne az élete, ha megtartja a fiúnak tett ígéretét. Abban biztos lehetett, hogy a legújabb sárkánykirály nem tivornyázna és lustálkodna itt, az apja házában, szégyentelenül flörtölve a kuzinjaival, és megszégyenítve őt a szerettei előtt.

És nem lenne senki, aki megóvja Bozótföldét – csendült Essia hangja az elméjében. A sólyom karmai megszorították a vállát. – Dax apja kiéheztetett volna minket.

Ebben természetesen igaza volt.

Azt tetted, amit tenned kellett – erősködött Essia, és a lány arcához simította tollakkal borított feje búbját. – Ezzel mindannyian tökéletesen tisztában vannak.

Igaz: amit tett, azt Roa minden egyes bozótföldiért tette, Theót is beleértve. Esze ágában sem volt hagyni, hogy egy újabb firgaardi uralkodó elvegyen a népétől mindent, amit csak akart. A sárkánykirály már így is épp eleget rabolt el tőlük.

Roa a férjére nézett, miközben Essia selymes tollait cirógatta. Amikor a tekercs elért a királyhoz, aláírta, majd felcsippentett egy kis homokot az eléjük tett tálból, és a nedves tintára szórta. Miután a kézjegye megszáradt, lefújta róla a homokot, összecsavarta a tekercset, és átnyújtotta Roának.

A helyiségben tapintható volt a megkönnyebbülés. Az uralkodót immáron kötötték az ígéretei. Bozótfölde végre felszabadulhatott Firgaard zsarnoksága alól.

A csend megtört, egyre hangosabb lett a beszélgetés és a nevetés, feloldódott a feszültség így, hogy az egyezmény ezennel megköttetett.

Amikor egy kancsó bort hoztak az ünnepléshez, Roa a homlokát ráncolta. Évek teltek el, mióta az apja legutóbb borral kínálta a vendégeit. Bozótföldén már jó ideje kevesen engedhették meg maguknak ezt a fényűzést. A lány aggódott, vajon miről kell majd a családjának lemondania ebben a hónapban, hogy kiegyenlítsék a soron kívüli kiadást.

Dax persze mit sem sejtett erről. Kitöltötte a bort két vörös agyagkupába, majd kényelmesen elterpeszkedve Roa székének háttámlájára fektette a karját. Essiát megriasztotta a közelsége, és lerepült a lány válláról.

Roa, aki sokkal inkább volt hozzászokva ikertestvére bebörtönzött alakjának súlyához, mint annak hiányához – s akinek vállán apró hegek jelezték Essia karmainak nyolcévnyi nyomát –, azonnal megdermedt attól, hogy magára maradt.

Dax odahajolt hozzá, és feléje nyújtotta a teli kupát.

– A békére! – mondta halkan. Borsmentás illata körbeölelte a lányt.

Roa rá sem mert nézni. Tudta jól, hogy milyen delejes ereje van annak a barna, melegséget sugárzó szempárnak. Hogy miféle dolgokat ígér az a mosolyra húzódó száj. Elég lányt látott már, akit a sármos Dax könnyedén levett a lábáról, hogy tudja, meg kell védenie magát a bűverejétől.

Így inkább a férje nyakára szegezte a tekintetét, és pulzusának szabályos, egyenletes lüktetését figyelte. Elvette tőle a kupát, és így szólt:

– A királyokra, akik betartják az ígéreteiket!

Pillantása Dax arcára, a szemére villant. Egy másodperc törtrészére mintha őszinte derültséget látott volna a tekintetében. Ám egy szívdobbanással később már el is tűnt róla ez a kendőzetlen vidámság, a helyét a jól bejáratott, laza mosoly fedte el.

Roa utálta ezt a mosolyt. Utálta, amilyen hatást gyakorolt rá.

Letette a kupáját, és felpattant.

– Ha ezzel végeztünk – mondta, és apja szemébe nézett, miközben átnyúlt az asztal fölött, hogy elérje a kiérdemelt fegyverek halmát –, akkor engedelmetekkel távoznék. Máshol van szükség rám.

Elvette sarlóját a halom tetejéről, és meg sem várta apja válaszát. Sarkon fordult, kivonult a nyitva hagyott ajtón át, és hátra sem nézett.

Essia követte.

Roa teljes sebességgel vágtatott át Dalok földjének határán. Pipacs patája csak úgy dübörgött a meleg, kiszáradt talajon, ahogy egyre messzebb vitte őt az apja házától. Meg a ficsúr királytól.

Úgy érezte, mintha a tágas világ, amit születésétől fogva ismert – amely egész életében ugyanolyan tágnak tűnt, mint az alkonyati égbolt a feje fölött –, börtönné változott volna. Igaz, hogy önként vonult rabságba, de akkor is szorította a béklyó.

Félúton a célja felé Roa megérezte, ahogy felzümmögött benne az ismerős morajlás. Ösztönösen felnézett, és meg is látta a magasban suhanó fehér sólymot.

Essia.

A lány még ilyen hatalmas távolságból is megérezte a testvére nyugtalanságát.

Hová mész? – szólalt meg a fejében Essia hangja. – Lemaradsz a Szétosztásról.

Pipacs ügetésre lassított, ahogy Roa hátradőlt a nyeregben. Megfeledkezett róla, hogy aznap este van a Szétosztás.

Hetente egyszer a Dalok Háza vacsorát adott azoknak, akiket a legsúlyosabban érintettek a firgaardi szankciók. A szétosztási estéken a ház dugig szokott lenni. A legszegényebbek nemcsak bőséges vacsorát kaptak ilyenkor, hanem magukkal is vihettek bármilyen élelmiszert, amit a háztartás nélkülözni tudott.

Ott kéne lenned – mondta Essia, aki még mindig próbálta utolérni. – Reményt adsz nekik, Roa.

Ám a Dalok Házába visszatérni egyet jelentett a Daxszal való szembenézéssel. Roának néznie kellett volna, amint a hites ura az apja borát vedeli, miközben flörtöl a háztartásuk minden egyes nőnemű tagjával.

Roa a fogát csikorgatta.

Napokon át üldögéltem mellette engedelmesen – lángoltak fel gondolatai ikertestvére elméjében. – Ha még egy másodpercig az oldalán kell szobroznom, én… – Erősebben szorította a gyeplőt. – Én mindentől visszalépek.

Mert bizony tényleg megtehette volna, hogy visszalép. Dax és ő még nem hálták el a házasságot. Ami azt jelentette, hogy még fel lehetett volna bontani a frigyüket.

És akkor mégis ki fog megóvni minket? – szegezte neki a kérdést Essia.

Ezzel persze a lényegre tapintott. Épp ezért hozta meg a döntését Roa. Az ő kötelessége volt megóvni a népét.

Csakhogy azt hitte, könnyebb lesz feláldozni a szabadságát Bozótfölde védelmében. Nem tudatosult benne, hogy sokkal több mindenről kell majd lemondania, mint szimplán a szabadságról.

Testvére hangja halkan, lágyan szólalt meg a fejében: Óvatosabbnak kéne lenned. Az emberek kezdik észrevenni, hogy folyton eltűnsz.

Roa minden este kiszökött, mióta csak hat nappal ezelőtt hazaérkeztek.

Hadd vegyék csak észre! – gondolta, és vágtára utasította Pipacsot.

A vörösesbarna föld a látóhatáron átváltott zöldellő erdőre. A lány egyenesen az akácok közötti rejtett ösvény felé vette az irányt. Beléptek az árnybirtokra, ahol egykor az ötödik Nagy Ház állt büszkén… Azután pedig rommá lett.

Élesen hasított belé ikertestvére bosszúságának érzete. Ügyet sem vetett rá.

Roa! – Essia hangja tompábban szólt az elméjében, miközben igyekezett nem lemaradni tőle. Kecses, fehér szárnya rendületlenül hadakozott az erős szembeszéllel. – Nem szökdöshetsz csak úgy el folyton!

Királyné vagyok – gondolta a lány. – Azt teszek, amit akarok.

Hát, nem úgy viselkedsz, mint egy királyné. – Essia gondolatai egyre halkabbak lettek. – Hanem úgy, mint… egy… riadt… hisztis… kisgyerek.

Ez fájt.

Roa válaszul dermesztően jeges ridegség érzetét továbbította testvére sólyomalakja felé. Essia ugyanazt az érzést üzente vissza – csak még metszőbben.

Épp mielőtt Pipacs lelassított és belépett volna a fák közé, a fehér sólyom felrikoltott. Roa fájdalmas rántást érzett, és megállította a lovat. A homlokát ráncolva, grimaszt vágva hátrapillantott a válla fölött, és azt látta, hogy Essia – apró fehér foltként a karneolszínű égbolton – még mindig a széllel hadakozik, és próbálja utolérni őt.

Roa egy újabb, még erősebb rántást érzett. Fájdalmasan kapott levegő után. Görcsösen szorította meg Pipacs kantárját, és gondolatban azt üzente a testvérének: Ha bántani akartál, gratulálok, sikerült.

Essia nem reagált.

A lány azt hitte, ha valaki, az ikertestvére biztosan meg fogja érteni. Hiszen Essia bárki másnál jobban tudhatta, milyen rabnak lenni. Ám ugyanúgy, mint Roa bizalmas barátnője, Lirabel, manapság mintha Essia is egyre többször adott volna igazat Daxnak ővele szemben. Csak nem rájuk is hatással volt az a nevetséges sármja?

Roa kissé dühösen elfordult a testvérétől. Nem várta meg, hogy Essia utolérje, hanem egyszerűen bevette magát a fák közé nélküle.

Tudta, hogy a sólyom majd úgyis megtalálja. Mindig megtalálta. A kötelékük örökké élénken és erősen morajlott közöttük, elválaszthatatlanul összekapcsolta őket. Roa állandóan érzékelte a testvérét: érezte a lelke alakját. Még akkor is, ha egy sivatag választotta el őket egymástól.

Virágzott a zsakaranda. A lila szirmok beborították a talajt, szebbek voltak, mint a legékesebb szőnyeg a palotában. Roa beszívta édes illatukat, miközben Pipacs az Árnyak Házának bejáratához ügetett.

Torz. Így nevezték az emberek ezt a helyet. Egy férfi meghalt itt, még hosszú-hosszú évekkel ezelőtt, és a szerettei nem hajtották végre a kellő rítusokat. Nem vágták el a köteléket az élők és a holtak között. Ezért az Eleresztéskor – az év leghosszabb éjszakáján – a férfi lelke eltorzult, és lemészárolta az egész háztartását.

Legalábbis ekként szólt a fáma.

Az eltorzult lelkek veszélyesek voltak. Ezért kellett olyan gondosan betartani az Eleresztés szabályait.

De még ha igaz is volt a történet, a férfi lelke már rég továbbállt.

Miután leszállt a nyeregből, és egy faághoz kötötte Pipacsot, a lány belépett a romos ház félig leomlott kapuján. Miközben végigment a plafon nélküli termeken, egyre csak arra az üres székre gondolt a pavilonban. Nyilvánvaló sértés volt. Ám elsőként ő sértette meg Theót. Az Ég volt az egyetlen Nagy Ház, ami ellene szavazott annak, hogy Roa segítse Dax lázadását. Márpedig Bozótföldén egyhangú beleegyezés volt szükséges ahhoz, hogy bárki is átmasírozhasson egy hadsereggel a Homoktengeren. Roa megszegte a népük törvényét, hogy elérje a célját.

Azután pedig összetörte Theo szívét.

A lány benézett a romos épület minden egyes helyiségébe. Mindegyik üres volt. Majd még egyszer végigjárta őket.

Nem jött el – gondolta, és elszorult a szíve.

Theo nem akarta, hogy segítsen Daxnak. Azt mondta Roának, hogy ha elmegy Firgaardba, akkor többé nem tér vissza.

Tévedtél – gondolta a lány. – Igenis visszatértem.

Hiszen itt volt, nem? Öt álló napja várta a fiút egész este ebben a romos házban, a szokásos találkahelyükön.

És Theo már öt álló napja nem jött el egyik este sem. Azért, mert Roa hozzáment Daxhoz. Azért, mert a sárkánykirály felesége lett.

Neki és Theónak már késő volt.

Miközben a szél a lombokat zörgette fölötte, a lány felmászott egy félig beomlott fal ablakpárkányára. A hűvös és poros kőnek támaszkodott, s a tenyerébe temette az arcát.

Most már királyné vagy – mondta magának szigorúan. – Egy királyné nem sír.

Essia is pontosan ezt mondta volna. Ha itt lett volna vele.

Miközben a testvérére várt, Roa arra a szégyenkező tekintetre gondolt apja szemében. Minden küldött szemében.

Talán jobb is volt így. Nem volt biztos benne, hogy elviselné ugyanezt a tekintetet Theo szemében.

Miután már eltelt száz és száz szívdobbanásnyi idő, ám Essia még mindig nem jelent meg, Roa fölnézett a lombkoronákra. A levelek fölött kivehető, sötétedő égboltra.

Tekintete ösztönösen megtalálta Essia két kedvenc csillagképét. Ikercsillagok, így nevezte őket a testvére. Essia kedvenc meséi az Égszövőről szóltak, az istennőről, aki csillagokká fonta a lelkeket, és felszőtte őket az égre.

Roa félve gondolt arra, hogy az Égszövő csillagot fon Essia lelkéből, aztán felrakja őt az égre, egymagában, az ikertestvére nélkül.

Rágta-marta a jeges félelem.

Mégis mi tarthatott ilyen sokáig? Hol járt Essia?

Roa az általában oly élénk morajra koncentrált. A különleges kapocs már Essia balesete előtt is megvolt köztük, születésüktől fogva, melegen ragyogott mindkettőjükben.

Ám ezúttal, amikor Roa megpróbált ráfókuszálni, döbbenten érzékelte, milyen tompa és gyönge. Akár egy vészesen erőtlen pulzus.

Essia?

Nem jött válasz.

Roa leugrott az ablakpárkányról, és elindult vissza a kapu felé az üres, romos termeken át.

– Essia? – szólongatta a testvérét, visszhangot verve. – Hol vagy?

Csak a csönd felelt.

A lány gyorsabban lépkedett, és eszébe jutott, hogy milyen furcsán tompák, szaggatottak lettek a testvére gondolatai, mielőtt elváltak. Hogy milyen távolinak érződött.

Essia, ha ez valami vicc akar lenni… Egyáltalán nem mulatságos!

A bejáratnál eloldozta Pipacsot az ágtól, gyorsan nyeregbe szállt, és az erdő széléhez ügetett az ösvényen. Mire kiértek a fák közül, a nap már rég lement, az égbolt kékesfekete volt. A lány sehol sem látta a fehér madarat a sötét háttéren, hiába meresztette a szemét.

Tölcsért formált a kezével a szája körül, és a testvérét szólongatta:

– Essia! Essia!

Kiáltása visszhangot vert, majd elhalt. A szél zörgette a leveleket a háta mögött.

Ez olyasmi volt, amiről a két testvér sosem beszélt, mintha azáltal, hogy kimondják a félelmüket, valóra is váltanák: egy itt ragadt lélek nem létezhetett örökké az élők világában. Az Eleresztés halálszava előbb-utóbb túl erőteljesnek bizonyult.

Essia immáron nyolc éve állt ellen a halála hívó szavának.

Roa felnézett a csillagokra, és azt suttogta:

– Essia, hol vagy?

Az ikrek meséje

Hol volt, hol nem volt, élt egyszer két nővér, akik az év leghosszabb éjszakáján születtek.

Ez az éjszaka nem illett az új élet megünnepléséhez; ez az éjszaka a holtak elengedéséről szólt. Ezért hívták Eleresztésnek.

A bábák megpróbálták felgyorsítani a szülést. Miután így nem jártak sikerrel, megpróbálták elnyújtani.

Ám a két lány nem hagyta magát: pontban éjfélkor jöttek világra, makacsul, dacosan.

A legtöbb újszülött süvöltve felsír, amint legelőször megízleli az életet. A legtöbben ijedten jönnek a világra, szükségük van szülőanyjuk megnyugtató közelségére.

Az ikerpár nem sírt. Csöndesen bújtak ki a világba, egymásba kapaszkodva. Mintha senki más közelségére, vigasztalására nem lett volna szükségük, csakis egymáséra. Mintha semmi sem rémiszthetné meg őket, amíg együtt vannak.

De nem ez volt bennük az igazán különös.

A legkülönösebb csak ezután mutatkozott meg.

Az édesanyjuk, Desta vette észre, hogy valahányszor az egyik lány elsírta magát, a másik azonnal megvigasztalta. És amikor mindketten sírtak, a kert rózsái elhervadtak. Desta jött rá, hogy valahányszor az egyik lány dühöngeni kezdett, a másik egyből lenyugtatta. Ám ha mindketten egyszerre cirkuszoltak, akkor az ablakok megrepedtek, a tükrök összetörtek.

Mintha elég lett volna ugyanazt gondolniuk ahhoz, hogy a világ meghajoljon az akaratuk előtt.

Amikor Desta megkérdezte a két nővért, ki törte össze a tükröt, egyik vagy másik mindig azt felelte:

– Nem mi voltunk, Mama. Hanem a moraj.

– A moraj? – ismételte. – Az meg micsoda?

A két lány ilyenkor értetlenül meredt az asszonyra.

– Az a meleg, élénk dolog, ami úgy köt össze minket, mint egy madzag. Neked meg Papának nincs ilyen?

Nem. Desta és a férje között nem létezett ilyesmi. Ám valahányszor Desta beszélt erről a férjének, ő csak vállat vont, úgy gondolta, mindez csupán az ikerpár gyermeki képzeletének szüleménye, nyilván azért, mert a lányok túl sok időt töltenek együtt. Elvégre együtt játszottak, együtt tanultak, együtt aludtak… Alig akadt a napnak olyan pillanata, amit külön töltöttek volna.

– Jót tenne nekik, ha lennének más barátaik – vélekedett az apjuk.

Desta egyetértett vele. Írt a legrégebbi barátnőjének, Aminának, akinek fia, Dax évről évre egyre jobban lemaradt a tanulmányaival az elvárt szinttől. Az oktatói már lemondtak róla, kijelentették, hogy analfabéta és taníthatatlan, Amina pedig betegre aggódta magát miatta. Desta felvetette a barátnőjének, hogy küldje el a fiát a Dalok Házába a nyárra.

Talán ez majd kigyógyítja a lányokat ebből az egész morajosdiból – gondolta Desta, akinek már nagyon, de nagyon elege volt abból, hogy folyton odalettek a rózsái.

Remélte, hogy ha a lányai szert tesznek más barátokra, akkor talán nem kell majd örökké új tükröket vásárolnia.

2. fejezet

Senki sem értette meg a Roa és Essia közti köteléket. A baleset előtt az emberek különösnek tartották a kapcsolatukat – vagy rosszabb esetben félelmetesnek. Roa számára azonban egyszerűen olyasmi volt ez, ami mindig is hozzájuk tartozott. Nem tudta, hogyan élhetne nélküle.

Essia volt az, aki elnevezte morajnak, mert pontosan annak érződött: valami mély, élénk, belső hangnak, ami szinte dallamként vibrált bennük.

A baleset után a moraj megváltozott. Többé már nem tudták titkolni egymás elől a gondolataikat és az érzelmeiket, valamint – különösképpen – a fájdalmukat sem.

Eggyé váltak.

Immáron majdnem nyolc éve Essia belelátott Roa fejébe, Roa pedig Essiáéba.

Ezért érződött most ennyire rossznak a testvére csöndje.

Talán hazament – gondolta Roa, miközben Pipacs heves zihálása betöltötte az éjszakát.

A lány szemét a távolban a földből kiemelkedő, hatalmas, csipkézett körvonalú kőtömbökre szegezte, amelyek egyike sötétebb árnyalatú kék volt, mint a másik. Épp kelt fölöttük a félhold, ezüstös fényben fürösztve a síkságot, Pipacs szőrén meg-megcsillant tőle a veríték.

Időről időre árnyak suhantak el fölöttük.

Roa jól tudta, mik azok: sárkányok.

Egykor rengeteg sárkány élt itt. Nem is olyan régen Dax népe a vad lényeket meglovagolva repült át az égen. Ám a fiú nagyanyjának uralma idején a drakszorok és a sárkányok egymás ellen fordultak. Az egykori szövetségesek ádáz ellenségekké váltak. Egészen addig, amíg Asha, Dax húga véget nem vetett az apjuk korrupt rezsimének.

Azóta egyre több sárkány tért vissza.

Éjfél is elmúlt, mire Pipacs beügetett Dalok jól ismert istállójába. A lovak halk szuszogása és farkuk suhintása fogadta őket. A bokszokat este kiganajozták, és az épületet száradt sár meg friss széna szaga töltötte be.

Roa gyorsan lenyergelte és lekantározta Pipacsot, majd a ház felé sietett az ösvényen. Leszámítva a középső pavilon otthontüzét – ami éjjel-nappal égett –, a Dalok Házában már sehol sem világított fény.

– Essia? – szólította ismét a testvérét, és újból megpróbálta érzékelni a moraj megszokott, élénk zümmögését.

Egyedül a kutyák – Nola és Nin – válaszoltak a hangjára, ugattak, ahogy feléjük közeledett. Amikor rájöttek, kicsoda, odaszaladtak hozzá, és eszeveszetten igyekeztek összevissza nyalogatni. Roa elsietett mellettük, átvágott a szálkás törzsű warkafák sorai között, és belépett a házba.

Odabent sötétség honolt. A lány végigsimította a kezét a poros falon. Kő. Annyira, de annyira más volt, mint a firgaardi palota gipszvakolata. Roa jobban kedvelte az otthona egyszerű földpadlóit és a kőből meg fából durván faragott ablakait, mint a sárkánykirály palotájának finoman kidolgozott, gazdagon díszített mozaikcsempéit. Jobb szerette a füst szagát és az akácok illatát, mint a borsmenta és a zöldcitrom aromáját.

Ez itt más világ volt. Az ő világa. Az a világ, amelyet másnap hátra kellett hagynia – immáron másodszorra, s ezúttal végleg.

Ismét az ikertestvérét szólongatta.

Ám ezúttal sem kapott választ.

Essia nem ment volna el csak úgy valahová egyedül, pláne nem anélkül, hogy szóljon Roának. Ők ketten mindig is elválaszthatatlan páros voltak. És másnap reggel Roának ismét lóra kellett ülnie, hogy átszelje a sivatagot a férjével – akihez csupán kényszerből ment hozzá, a legkevésbé sem szerelemből –, egy olyan városba tartva, amely nem volt az otthona. Nem mehetett egyedül, és kész. Szüksége volt rá, hogy az ikertestvére mellette legyen.

Mire a Daxszal közös hálószobájuk bejáratához ért, már alig bírta megfékezni magában a pánikot.

Essia csak haragszik rám, amiért kiszöktem – gondolta, így próbálva megnyugtatni magát. Igyekezett elhitetni önmagával, hogy a sólymot reggelre a szokásos helyén fogja találni: a párnáján gubbasztva.

Belépett a hálószobába, elnyomta magában az aggodalmat, és becsukta az ajtót. A holdfény besütött az ablakon, megvilágította az ágyat.

Az ágyat, ami üres volt.

Ez nem lepte meg Roát. Úgy kerülte Dax ágyát, mintha az fertőző lenne – a férje pedig bosszúból más nőkkel bújt ágyba.

A lány családja mit sem tudott erről. Nem tudtak a pletykákról, amiket széltében-hosszában sutyorogtak a rossz nyelvek a firgaardi palota folyosóin: hogy a király minden éjjel más lány vendége.

Roát általában nem érdekelte, hány ágyban fordult meg a férje, egész addig, amíg az övétől távol tartotta magát. Ez nagyban megkönnyítette a házaséletet.

Ezen az estén azonban bántotta a dolog. Talán csak a testvére szokottnál is fájóbb hiánya miatt, vagy azért, mert Dax öt napon át hozta szégyenbe őt a földijei előtt… De akárhogy is, ma este az üres ágy sértésnek érződött.

Elvégre is ez Roa otthona volt. E falak között szinte minden lány rokonságban állt vele.

Legszívesebben összetört volna valamit. Ám tudta, hogy azzal csak felébresztené a családját, akik idecsődülnének megkérdezni, mi a baj. Így inkább az ágy lábánál álló faládához lépett, és fölemelte az elefántcsonttal berakott fedelet. A ládát még az édesanyjától kapta ajándékba.

Lecsúsztatta magáról lenvászon ruháját, és gyorsan hálóinget húzott. Miután meggyőződött róla, hogy a kés, amit mindig a lábszárára csatolt tokban tartott – Essia kése, amelyről Roa szentül megígérte az ikertestvérének, hogy megőrzi –, a helyén van, nekiállt begombolni a hálóingét.

Ekkor hallotta meg a hangokat a folyosóról.

A tompa, fojtott suttogás alig volt kivehető, de Roa érzékelte, hogy két embertől származik: egy fiatal férfitól és egy nőtől. Mindketten úgy kuncogtak, mintha részegek volnának, majd lepisszegték egymást, és habár Roa nem tudhatta biztosan, kik lehetnek, azért nagyon is sejtette.

A páros a hálószoba ajtaja felé közeledett.

Roa ökölbe szorította a kezét. Az egyik énje nagyon is akarta, hogy tényleg Dax legyen az, aki készül kinyitni az ajtót. Akarta, hogy legyen oka kivonni a testvére kését, és várni, amint belép a férje az aktuális szeretőjével. Ám a másik, csüggedtebb, boldogtalanabb énje azt suttogta: Menekülj!

Így hát ezt tette.

Kitárta az ablakot, és felmászott a párkányra, pont, amikor a hangok elértek a hálószoba ajtajához. Mielőtt megtudhatta volna, kivel van éppen Dax, a királyné leugrott az ablakpárkányról a kertbe. Mire az ajtó kicsapódott, Roa már útban volt Lirabel szobája felé.

Hiszen egész héten a barátnője ágyában keresett menedéket éjszakára. Ugyan mit számított még egy este?

Essia balesete után szokott rá arra, hogy éjjelente kiosont a szobájából, és bebújt Lirabel mellé az ágyba. Segítette őt megnyugodni a tudat, hogy fekszik mellette valaki, hogy egy másik szív dobog a közelében.

Roa tudta, hogy eljön majd az éjszaka, amikor Daxnak végleg elfogy a türelme, és behajtja rajta a tartozását. Nem kerülhette el a sorsát. Egy uralkodónak örökösre van szüksége, és Roa magára vállalta a királyné szerepét. Kötelessége volt trónörököst szülni.

De akármi várt is rá, akkor se kellett épp ezen az éjszakán elhálnia a házasságát.

Egy megosztott nép

Amikor az első namsara magával hozta a szent lángot a sivatagból, és megalapította Firgaardot, a várost nem uralta király. És nem zárta körül fal sem. Az Ősisten népének nem kellett uralkodó: saját maga fölött rendelkezett. Mindenki hallathatta a hangját, és a közösség együtt hozta meg a döntéseket. Azok, akiknek sok jutott, megosztották a tulajdonukat azokkal, akiknek semmijük sem volt. A betegeket és gyengéket ugyanúgy tisztelték, mint az egészségeseket és erőseket.

Az Ősisten népe úgy hitte, hogy mindannyian, egytől egyig összetartoznak, így hát vigyáztak egymásra, gondját viselték egymásnak.

Ám ahogy teltek-múltak az évek, és a firgaardiak egyre többen lettek, a nézeteltérések súlyos ellentétekké mélyültek. Az emberek elfeledték egyenlőnek tekinteni egymást függetlenül a köztük lévő különbségektől. Megfeledkeztek arról, hogy azok, akiknek semmijük sincs, ugyanolyan fontosak, mint azok, akik nagy vagyonnal rendelkeznek. Elfelejtették, hogy mindenkinek számít a hangja.

Az Ősisten népének tagjai elfeledték, hogyan gondoskodjanak egymásról.

Egy királyra vágytak, aki törvényeket hoz, amelyek kormányozzák az életüket. Egy hadsereget akartak, ami megvédi őket. Falakat akartak, hogy kizárhassák az idegeneket.

Ez nem volt méltó az Ősisten akaratához, a tanításaihoz.

A népét azonban már nem érdekelte az Ősisten útmutatása… néhány elkötelezett hívét leszámítva.

Ők néhányan még hittek abban, hogy a döntéseket úgy kell meghozni, ahogyan a fa nő: a mélyből, a szerteágazó gyökerektől elindulva. Nem hittek abban, hogy magas falakat kellene húzniuk vagy felfegyverzett katonákat kéne felfogadniuk az ellenségeikkel szemben – mert nem hittek abban sem, hogy egyáltalán ellenségektől kéne tartaniuk.

A hitük miatt a többség elnyomta és fanatikusoknak bélyegezte őket. Így hát nehéz szívvel úgy döntöttek, hogy elhagyják Firgaardot.

Ez azonban nem volt olyan könnyű.

Hiszen immáron egy király fennhatósága alá tartoztak. Márpedig az új uralkodónak csöppet sem akaródzott elengednie őket. A király uralta Firgaardot és a környező területet, a hegyektől a sivatagon át egészen a tengerig.

– De – jelentette ki végül a király – nagylelkű leszek veletek.

Hajlandó volt nekik adni a bozótos földet a sivatagon túl, és hagyni, hogy békével távozzanak… egy feltétel fejében. Kikötötte, hogy amíg Firgaard falain kívül élnek, adót kell fizetniük a városnak, cserébe az ő nagylelkűségéért. Éves terményük egytizedét.

Mivel nem volt más választásuk, a hívők elfogadták a kikötését.

Együtt keltek át a Homoktengeren, s amikor elértek Bozótföldére, felépítették az öt Nagy Házat, és megesküdtek, hogy megőrzik a régi rendet, hűek maradnak az Ősisten tanításaihoz. Hogy mindig befogadóak lesznek, és nem emelnek falakat. Hogy mindenkinek adnak, akinek csak szüksége van rá. Hogy mindig együtt hoznak döntéseket, nehogy bárkit is elnyomjanak.

És mindenekelőtt megfogadták, hogy soha, de soha nem feledkeznek meg arról, hogy összetartoznak, felelősek egymásért.

Amikor a távoli földekről háború, éhínség vagy áradás miatt menekültek jöttek, Firgaard pedig bezárta előttük a kapuit, a bozótföldi öt Nagy Ház befogadta az idegeneket. Birtokot biztosítottak nekik, hogy új otthont építhessenek rajta, és megosztották velük mindazt, amijük csak volt. Így hát az idegenek maradtak, köztük éltek és velük házasodtak. Megóvták őket ugyanazoktól, akik elől annak idején kénytelenek voltak elmenekülni, és új történeteket meg isteneket hoztak magukkal: az Égszövőt, a lelkek őrzőjét, valamint adományát, az Eleresztést. Az újonnan érkezettek megtanították a bozótföldieknek a mesteri pengekészítés művészetét. Meggyőzték őket arról, hogy néha, nagy vész idején az ember igenis kénytelen fegyvert ragadni, hogy megóvja a népét.

Ahogy az évek évszázadokká nyúltak, a bozótföldiek már egyre kevésbé hasonlítottak azokra, akiket eredetileg hátrahagytak Firgaardban. És amikor az ember már nem tudja saját magát látni a másikban, onnantól kezdve tekinti ellenségnek.

Ebben az egy tekintetben a bozótföldiek nem őrizték meg a régi tanítást: megfeledkeztek arról, hogy az őseik nem hittek az ellenségekben.

3. fejezet

– Hogy érted, hogy nem pakoltad föl a sátramat? – vonta kérdőre Roa az öccsét, aki éppen kicsatolta a lova kantárját, és lecsúsztatta a kanca fejéről.

Kora reggel óta úton voltak, csak most álltak meg, mikor már alkonyodott. A sivatagi nap a látóhatár peremén lüktetett, az aranyszínű homokról hullámokban szállt fel a hő. Tovább mentek volna még, de a tervezettnél korábban voltak kénytelenek tábort verni, mert észrevettek egy csapat sárkányt a közelben. A legtöbben jó jelnek vélték a sárkányok visszatérését: a királyság gyógyulásának bizonyítékát látták benne. De a bestiák akkor is veszélyes ragadozók voltak, amiket jobb volt messziről elkerülni.

– Nem volt neki hely – közölte Jas, miután kipányvázta a lovát a többi hátas mellé. Egy kifakult, bordó sivatagi stóla volt lazán a feje és válla köré tekerve, hogy megóvja a naptól. Két kiérdemelt kését az övére csatolta, a fegyvereket Dalok mintázata díszítette.

– Szóval, csak úgy hátrahagytad a sátramat?

Az öccse feléje fordult, és széttárta a karját.

– Sajnálom. Kénytelen voltam.

– És akkor én mégis hol aludjak?

Jas elfordította a fejét, a karavánra nézett. Roa követte a pillantását.

Jól látta innen Daxot, amint éppen felállította a sátrát, félmeztelenül és egyedül. Ívbe hajló hátán megcsillant a veríték, miközben beverte a cövekeket a földbe. A cövekeket, amik nem voltak elég erősek ahhoz, hogy megtartsák a sátrat, ha vihar csap le rájuk.

Roa civakodott vele erről útban Bozótfölde felé, és Dax megígérte, hogy vesz újakat, amíg a Dalok Házában időznek.

Lám, egy újabb megszegett ígéret – gondolta a lány. Dax nem vett másik sátrat, ugyanúgy, ahogy magától nem oldotta fel a Bozótföldét sújtó szankciókat, és nem állított fel reprezentatívabb tanácsot sem.

Pedig mindkét dolgot megígérte Roának, még a felkelés előtt.

De pontosan erre való az egyezmény – emlékeztette magát a lány, így próbálva lehiggadni. – Hogy kénytelen legyen megtartani az ígéreteit. – Tudta, hogy így Daxot már nem csak a becsület fogja az adott szava betartására kötelezni, amikor visszaérnek Firgaardba. Roa elszánta magát, hogy ha törik, ha szakad, betartatja a sárkánykirállyal a megállapodást.

– Hát, alhatsz Dax sátrában – válaszolta Jas.

Roa az öccsére meredt.

Ez cselnek, mesterkedésnek tűnt. Sőt rosszabb, árulásnak. Jas pontosan tudta, mennyire nem akar a nővére Dax sátrában aludni. Mégis hogy javasolhatott ilyet?

– Nem értem, mi a baj ezzel. – Jas hangjába frusztrált él vegyült. Izzadtság gyöngyözött a homlokán, belepve göndör, fekete fürtjeit. – Dax a férjed, nem? Eleve is az ő sátrában kéne aludnod, nem igaz? – Aztán halkabbra fogott hangon hozzátette: – Az emberek kezdenek pletykálni rólatok.

Roa metsző pillantással nézett rá.

Jas ügyet sem vetett a tekintetére, és tovább erőltette a témát:

– Tegnap este kihagytad a Szétosztást. Hol voltál?

– Ahhoz neked semmi közöd. – Roának szörnyen melege volt a sivatagi stóla alatt. A csuklójával letörölte a verítéket a homlokáról.

– A király felesége vagy. Nem szökdöshetsz el Theóval találkozgatni, valahányszor csak olyan kedved támad.

Roa sietve körbenézett, de szerencsére eléggé távol voltak a többiektől. Itt senki sem hallhatta meg őket.

– Ha úgyis tudtad, hol voltam – mordult az öccsére –, akkor minek kérdezted meg?

Jas nem felelt. Csak bámult a királyi sátor felé, ahol Dax abbahagyta a cölöpverést, és felegyenesedett, miután Lirabel odajött hozzá. Mindketten arrébb mentek a karavántól, majd megálltak, és elmélyülten beszélgettek, egymáshoz jó közel húzódva.

– Akárhogy is, nem az történt, amire gondolsz – magyarázkodott Roa. – Igaz, hogy azért szöktem ki, mert találkozni akartam Theóval – ismerte be –, de ő egyszer sem jött el.

Jas erre levette a tekintetét Lirabelről, és a nővérére nézett.

– Már hónapok óta nem láttam – folytatta Roa. – Még a leveleimre se hajlandó válaszolni.

– Hát, meg is tudom érteni. Elvégre összetörted a szívét.

Roa lesütötte a szemét. Úgy érezte magát, mint egy megdorgált gyermek.

Jas pillantása ismét a királlyal beszélgető lányra vándorolt. Roa szintén odanézett. Lirabel ágya üres volt, amikor ő éjfél után belebújt, és még akkor is egyedül feküdt benne, amikor napkeltekor felébredt.

Igyekezett nem is gondolni arra, hogy ez vajon miért lehetett.

Lirabel felkötötte a haját égszínkék sivatagi stólája alatt, de néhány göndör, fekete hajfürtje borzasan kikandikált, és feltűnően karikás volt a szeme. Úgy tűnt, mintha… zaklatott lenne valami miatt. Dax többször is feléje nyújtotta a kezét, hogy megérintse. Mintha meg akarta volna vigasztalni.

Roa hallgatott, és nézte, ahogy az öccse Lirabelt figyelte. Visszagondolt az elmúlt hétre, és rádöbbent, hogy tulajdonképpen egyszer sem látta Jast és Lirabelt ugyanabban a helyiségben. Most, hogy jobban belegondolt, eszébe jutott egy este, mindössze néhány nappal azelőttről, amikor a vacsoránál Lirabel hirtelen felállt az asztaltól, és kiment a teremből, amint megjelent Jas. Roának fel sem tűnt volna a dolog, ha Lirabel nem tett volna pontosan ugyanígy másnap, a reggelinél is.

Különös volt, hogy ezek ketten újabban ennyire kerülték egymást. Jas világéletében szeretett Lirabel közelében lenni. Úgy követte a lányt mindenhová, akár egy kiskutya. Lirabel pedig – aki évekig élt az otthonukban a Dalok Házának gyámleányaként, így az apjuk adósának érezte magát – úgy gondolta, nincs más választása, mint hagyni, hogy a fiú folyton a nyomába szegődjön.

Most viszont, a koronázás óta, amelynek keretében Dax királyi megbízottnak nevezte ki Lirabelt, kiemelve őt a gyámolti státuszából, a lány a trónt frissen elfoglalt ifjú uralkodóval töltötte a legtöbb időt. Mellette ült a megbeszéléseken. Megírta a lediktált leveleit. Ugrott, ha Dax hívatta, és elment bárhová, ahova küldte. És nem csupán Jastól tartotta a távolságot. Egy ideje már Roával is szakadék tátongott köztük, ami mintha csak egyre szélesebbre nőtt volna. Roának fogalma sem volt, mi okozhatta. Ahogy azt sem tudta, miként hidalja át. Hiszen Lirabel örökké a királlyal volt, vagy épp odahaza Bozótföldén. Mintha direkt kerülte volna Roát.

– Theónak idő kell. – Jas hangja kizökkentette Roát a merengésből, és a lány megint a jelen pillanatra összpontosított. – Talán jobb lenne, ha megadnád neki, amennyire csak szüksége van. Hagyd, hadd dolgozza fel az ügyet békében!

Roa rámeredt.

– Úgy érted, mondjak le róla?

Jas átkarolta a vállát, és magához ölelte, közben nagyot sóhajtott. Hiába volt egy évvel fiatalabb Roánál, föléje tornyosult.

– Tudom, hogy nem könnyű. De nem akarom, hogy bajod essen.

Roa beszívta az öccse ruháinak füstös, édes aromáját, ami az otthontűz illatát idézte.

– Theo sosem ártana nekem – jelentette ki.

Jas megint sóhajtott, ezúttal bosszúsan.

– Én Firgaardról beszélek. Kívülállónak, idegennek tartanak, hiába lettél a királynéjuk. Eleve nem bíznak benned, Roa. – Megszorította a nővére vállát. – Nem maradt észrevétlenül, hogy éjszakánként eltünedezel. – Essia is ugyanezt mondta neki. – Ha konkrét okot adsz a sárkánykirály udvarának, hogy árulónak higgyenek téged…

– Ugyanolyan árulónak, mint a király? – dühödött fel Roa. – Úgy tűnik, Dax „éjszakánkénti eltünedezése” senkit sem zavar, nekem viszont elég néhányszor kiszöknöm, és a saját öcsém máris felségárulással vádol?!

– Én nem… – Jas karja lehullott a válláról. – Én nem vádollak téged semmivel. Csak próbállak védeni.

A nővérét ez is felpaprikázta.

– Soha életemben nem szorultam rá, hogy megvédj!

– Roa…

A lánynak teljesen elege volt már ebből. Önkényesen témát váltott.

– Egész úton velünk tartasz?

Jas felsóhajtott, nem erőltette a vitát, csak bólintott.

– Megígértem Papának, személyesen ügyelek rá, hogy épségben eljuss Firgaardba.

– És egy darabig a városban is maradsz?

– Csak az Eleresztésig.

Az Eleresztés bozótföldi ünnep volt, amit az év leghosszabb éjszakáján tartottak meg, s addig már csak két hét volt hátra. Roa minden évben alig várta ezt a napot: Essia ugyanis erre az egyetlenegy napra visszanyerhette emberi alakját.

Ahogy az ikertestvérére gondolt, már nem bírt az öccsével való beszélgetésre koncentrálni. Megérintette üres vállát, ahol Essiának kellett volna ülnie. Nélküle Roa úgy érezte, mintha elveszítette volna az egyensúlyát. Mintha a lénye egyik fele hiányzott volna.

Hol vagy? – gondolta, és felpillantott a felhőtlen égre.

A sólyom nem aludt a párnájánál, amikor Roa aznap reggel felébredt. Hiába szólongatta, nem bukkant fel.

Görcsbe rándult a gyomra az aggodalomtól. Essia még sosem maradt távol ennyi ideig.

Roa próbálta elfojtani az aggodalmát. Bárhol is van, meg fog találni.

Essia mindig megtalálta.

Ám ahogy Jasszal a karaván felé tartott, érezte, ahogy a moraj megremegett benne. Mint egy reszketeg gyertyaláng, amely már alig ég.

Útban Bozótfölde felé Roa még háborgott a sátrak miatt. Most már, visszafelé menet, a legkevésbé sem érdekelte, hogy nem gyakorlatias és gyakorlott sátorkészítő mesterek keze munkái. Nem érdekelte, hogy az élénk árnyalatú mintákkal és aprólékos hímzéssel díszített sátorlapjaik hiába voltak gyönyörűek, nem a Homoktenger kíméletlen körülményeire találták ki őket. Nem érdekelte, hogy a sátrak az oly tipikus firgaardi módon hivalkodtak a gazdagsággal és a művésziességgel, miközben a készítőiknek nyilvánvalóan fogalmuk sem volt se Bozótföldéről, se a túlélésről.

Jelen pillanatban semmi más nem érdekelte, csak és kizárólag az ikertestvére hiánya.

Egy egész éjszaka és nap telt el, mióta utoljára látta Essiát, és kezdett meginogni nélküle.

Amikor a nap már lenyugodott, és a hold ezüstös fénye javában tündökölt a homokon, eluralkodott a hideg. Ilyen mélyen a sivatagban a hőmérséklet olyan volt, akár a kétélű penge. Nappal perzselő hőség tombolt, éjjel csontig hatolt a halálos, szó szerint dermesztő hideg. Ha az ember nem volt megfelelően felkészülve, bármelyik végezhetett vele. Ezért hát amint besötétedett, mindenki a sátrában keresett menedéket.

Miután a legtöbben már nyugovóra tértek, Roa egy ideig még odakint maradt, dideregve fürkészte a sötét égboltot, hátha megpillantja a testvérét. Amikor a hideg már elviselhetetlenné vált, és sehogy sem halogathatta tovább az elkerülhetetlent, a lány nehéz szívvel Dax sátrához ment.

Félretolta a vászon sátorlapot, és belépve kibújt kecskebőr cipőjéből.

A sárkánykirály összerezzent a bélelt, zsákszerű hálógyékényén, majd felült. A sátor lámpása bevilágította az arcát. Göndör fürtjei szanaszét álltak, állán és arcán pedig borosta sötétlett, jelezve, hogy már egy napja nem borotválkozott. Ettől idősebbnek tűnt. És egy kissé rejtélyesnek.

– Roa? Te meg mit…

– Jas nem pakolta fel a sátramat – magyarázkodott a lány sietve.

Dax szemügyre vette őt a lámpafényben.

– Ezért hát úgy gondoltad, kivételesen az én ágyamban alszol.

A hangja éles, metsző volt. Mintha Roa jelenlétét tolakodásnak vette volna. Kellemetlenségnek.

Talán tényleg az is – gondolta a lány. – Talán valaki másra vár.

Roának azonban nem volt hová mennie. Így hát felszegte az állát, és azt felelte:

– Elvégre a feleséged vagyok, nem igaz?

Észrevette a fiú gyapjúköpenyét egy gondosan összehajtogatott halom tetején, odanyúlt érte, és egy gyors mozdulattal magára húzta. Azonnal körbeölelte a borsmenta illata.

Dax gyerekkoruk óta borsmentalevelet rágcsált, ha aggódott valami miatt. Ez segített felfrissíteni az elméjét és rendezni a gondolatait.

Miután elnyújtózott a gyékény mellett, Roa elfújta a lámpásban a lángot.

Sötétség borult rájuk.

Dax még mindig ült. A lány ki tudta venni föléje magasodó alakját.

– Elférnél mellettem, Roa.

Na, arról aztán szó sem lehetett. Az egész sivatag befagyhatott, a királyné akkor sem bújt volna be a férje mellé a hálózsákba.

– Sokkal hidegebb is lesz még az éjszaka – hangsúlyozta Dax.

Roa elfordult tőle.

– Ahogy gondolod – mondta a fiatalember, és visszafeküdt.

Daxnak azonban igaza volt. Roa születése óta ismerte ezt a sivatagot. Sokkal jobban tudta, milyen vészesen lehűlhet itt az idő, mint az újdonsült férje. Egykettőre túl hideg lett ahhoz, hogy el tudjon aludni. Hamarosan már didergett. Aztán a mellkasához húzta a térdét. Amikor vacogni kezdett a foga, Roa felült, és a fülét hegyezte, miként lélegzik Dax. Kivárta, amíg a fiú mélyen és egyenletesen szuszogott: amikor már biztos lehetett benne, hogy alszik. Aztán nagyon óvatosan bebújt mellé a hálózsákba.

Dax megmoccant. Félálomban azt motyogta:

– Csillagfényem, jéghideg a lábad.

Csillagfényem? Mióta becézgették ők így egymást?

Roa a következő gondolatától megdermedt. Jaj, ne!

Dax félálmában nyilván valaki másnak hitte őt. Biztosan összetévesztette az egyik lánnyal, akivel megosztotta az ágyát.

A királyné pánikszerűen próbált fészkelődni a gyapjúval bélelt gyékényzsákban, hogy arrébb araszolhasson a fiatalembertől. De nem volt hozzá elég hely. Egyszerűen nem volt hová elhúzódnia Daxtól, akiből úgy sugárzott a hő, akár a lobogó tűzből.

A férje átkarolta a derekát, és magához húzta.

– Hadd melegítselek át!

Roa mozdulatlanná dermedt, azt várta, hogy Dax akar majd valamit a testmelegéért cserébe. Várta, hogy követelje tőle, amivel feleségeként tartozott neki, amit más nőktől könnyedén megkaphatott.

Dax azonban semmit sem követelt.

Eltelt száz szívverésnyi idő. Roa úgy döntött, hogy most már biztonságos megmozdulnia, és nekinyomta hideg lábát a fiú meleg lábfejének. Dax összerezzent, de nem húzódott el. Épp ellenkezőleg: két lábfeje közé szorította a lányét, és megdörgölte, előbb egyiket, aztán a másikat, hogy így próbálja felmelegíteni.

Roa igyekezett nem is gondolni arra, ahogy a fiú lehelete mindeközben finoman cirógatta a tarkóját. Igyekezett tudomást sem venni arról, ahogy a testük egymáshoz simult.

Leginkább pedig annak a gondolatát akarta elhessegetni, hogy a lázadáshoz vezető napokban azt hitte, Daxnak egy másik énje mutatkozik meg előttük. Egy olyan leendő uralkodót vélt látni benne, akit talán tudott volna királyaként tisztelni, még ha férjeként szívből szeretni nem is. Ám az a roppant ígéretes sárkánykirály nyomtalanul eltűnt, amint Daxot megkoronázták, így Roa magára maradt a firgaardi udvarban.

Vagy a lány talán csak elképzelte azt az uralkodót – azt a határozott, figyelmes, bátor királyt –, biztató vágyálomként. Így győzte meg magát, hogy képes lesz megtenni mindazt, amit aztán tényleg végigcsinált: hozzámenni az ellenségéhez, és hátrahagyni mindazt, amit valaha is szeretett.

Akárhogy is, csak ma éjszakára, megengedte magának, hogy úgy tegyen, mintha az a Dax feküdne mögötte: a méltó király.

Csak ma éjszakára, Roa megengedte magának, hogy a férje karjában aludjon el.

A fehér szüret

Egy végzetes nyáron Bozótfölde minden termőföldje fehérbe borult.

Először csupán egyetlenegy gazda földjét és termését érintette a kórság. Amikor le akarta aratni a búzát, a magok halovány, ezüstös porrá mállottak szét. A szomszédjai tanácstalanul csóválták a fejüket, és vakargatták a szakállukat. Még soha senki nem látott ilyen betegséget. Megosztották a szerencsétlenül járt gazdával a saját terményüket, és titokban örültek, amiért nem az ő földjüket sújtotta a baj.

– Jövőre biztosan jobb lesz – mondták a firgaardi adószedők, akik átvették a gazdától a szomszédoktól kapott búza egy részét.

Ám a következő évben a kórság szétterjedt.

Ezúttal minden egyes búzaföldre lesújtott. Hátborzongató látvány volt az a sok-sok fehér mező, aminek mind-mind csupa aranyszínűnek kellett volna lennie. Mintha vastag hótakaró fedte volna be őket. Azok a gazdák, akik nem búzát ültettek, kisegítették a terményük egy részével azokat, akiknek odalett a termése, és titokban örültek, amiért a betegség nem támadta meg sem az árpát, sem a lent.

– Csak nem tarthat örökké ez a kórság – jelentették ki az adószedők, miközben begyűjtötték a bozótföldi dézsmát. – Jövőre már minden rendben lesz.

A következő nyáron a vész rohamosan terjedt mezőről mezőre, szerte egész Bozótföldén, terménytől függetlenül bármit megtámadva, könyörtelenül megfelezve a betakarítható élelmiszerük mennyiségét. A gazdák igyekeztek megmenteni, amit csak lehetett. Ám azt a kevés gabonát, amit a kórság megkímélt, elvitték a király adószedői.

A negyedik évre a legtöbb bozótföldi gazda már saját magának sem tudott eleget betakarítani, nemhogy az egész családjának. Segítségért könyörögtek Firgaardnak, azt kérték az uralkodótól, hogy engedje el nekik a dézsmát arra az évre.

A király nemet mondott.

Így amikor legközelebb firgaardi adószedő ment Bozótföldére, a férfit holtan vitték vissza a fővárosba. A feldühödött uralkodó elküldte a parancsnokát és egy egész légiónyi katonát az öt Nagy Házhoz, hogy megbüntessék őket az engedetlenségükért.

A bozótföldiek elűzték a királyi hadtestet.

– Nem hagytak nekem más választást – közölte a király a hivatalos rendeletében.

A szankciók úgy sújtottak le Bozótföldére, akár a hóhér kardja.

Innentől kezdve senki sem kínálhatott nekik segítséget. Senki sem adhatott nekik kölcsönt. És senki sem folytathatott velük semmiféle kereskedelmet, a főváros szívétől egészen Darmor partjaiig.

És mindeközben a fehér szüret megfékezhetetlenül terjedt. A bozótföldi raktárak és magtárak üresen álltak. Mielőtt a jószág éhen halhatott volna, levágták mindet. A húst kiszárították és megosztották azokkal, akiknek a legkevesebb élelmük maradt. Firgaard még további három éven át fordított hátat az éhező bozótföldieknek. Azok az anyák, akik nem bírták etetni gyermekeiket, kénytelenek voltak lemondani róluk. Az apák elmentek, hogy a sivatagon vagy a tengeren túl keressenek munkát, és hazaküldték a családjuknak, amit csak tudtak.

Azok, akik hátramaradtak, nem voltak hajlandóak feladni. Megmentették a termésből, amit csak bírtak, megették azt a kevéske gabonát, amit nem tett tönkre a kórság. Halásztak és vadásztak. Befogadták a szomszédaik gyermekeit, és ami kicsike élelmük volt, azoknak adták, akiknek a leginkább szükségük volt rá.

Túlélték a vészt, és a dühük egyre csak nőtt.

4. fejezet

Roa hangos, makacsul ismétlődő zajra ébredt.

Csatt! Csatt! Csatt!

Felült Dax gyékényén, amin immáron egyedül találta magát. A nap sugárzóan tűzte a sátrat, mézszínű árnyalattal tündökölt tőle a ponyva. Az idő egyre melegedett.

A zaj – ami úgy hangzott, mintha valaki két lábast vert volna össze – egyre sűrűbben ismétlődött.

Csatt! Csatt! Csatt!

De fura! – gondolta Roa kezét a fülére tapasztva. – Nem is értem, hogy mit…

Vérfagyasztó sikoly akasztotta meg az értetlenkedő gondolatmenetét.

Felugrott a gyékényről, és kirohant a sátorból, mezítláb.

Azonnal meglátta őket: két sárkányt. Az egyik olyan barna volt, mint a bozótföldi sziklák, a másik halovány aranyszínű, mint a búza. Mindkettő akkora volt, mint egy ló, a szarvuk íves, csavaros, hogy jobban felnyársalhassák áldozatukat. A szárnyukat kitárva közeledtek a kipányvázott lovakhoz, amik eszeveszetten föl-fölágaskodtak és nyihogtak, szemük kifordult a pániktól.

De nem tudtak elfutni. A kötelek nem eresztették őket.

A lovak másik oldalán Roa meglátta a csengő-bongó zaj forrását. A szakács sátra előtt, a lángoló tűz mellett Jas állt, egyik kezében egy vasfazékkal, a másikban egy vaskanállal. Teljes erőből verte a lábast a kanállal, miközben szemét a bestiákra szegezte. Így próbálta elriasztani őket.