Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Don Juanról

A Cencik

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stendhal

A CENCIK

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-208-5 EPUB
ISBN 978-963-678-209-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Les Cenci

első kiadás: 1837
az elektronikus változat az 1930. évek környéki
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borítón Alma Murray (1854 – 1945) Beatrice Cenci szerepében
Hal Mansfield festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Don Juanról

Moliére Don Juanja merész udvarló volt, ehhez kétség se fér, de mindenki előtt a jótársasághoz tartozó férfiú volt. Mielőtt annak az ellenállhatatlan ösztönzésnek engedett volna, amely a szép nők felé vonzotta, súlyt helyezett rá, hogy, mint az akkori idők férfieszményének mintaképe, olyan embernek tekintessék, akit a gáláns és szellemes fiatal uralkodó udvaránál mindenki csodáljon és bámuljon.

Mozart Don Juanja már kissé közelebb jár a természetességhez és kevésbé francia; kevésbé nézi a mások véleményét; de mindenekelőtt nem törődik a külszínnel, Foenerte báró szavai szerint.

Az olasz Don Juanról csak kétféle példával rendelkezünk, amilyennek ebben a szép országban szükségszerűen megmutatkoznia kellett a XVI. században, a civilizáció reneszánszának kezdetén.

E két portré közül az egyiket egyáltalán nem ismerhetem, ez a mi századunk túlságosan prűd hozzá. Emlékezzünk csak lord Byron olyan sokszor idézett híres mondására: - This age of cant.[1]

Ennek az annyira unalmas kétszínűségnek, amely senkit meg nem téveszt, az az óriási előnye, hogy az ostobáknak megbotránkozásra alkalmat nyújt: botránkoznak, hogy ezt vagy azt ki mertük mondani, hogy ezen vagy amazon kacagni merészeltünk stb. Hátránya pedig abban áll, hogy végtelenül megszorítja a történelem birodalmát.

Ha az olvasó kegyes lesz megengedni, úgy teljes alázattal bemutatok neki egy történelmi hitelességű föl jegyzést a második olasz Don Juanról, akiről 1837-ben egyáltalán említést tenni lehet: a neve Francesco Cenci.

Hogy a Don Juan-típus valaha is életre kelhetett - szükségszerűen képmutatásnak is kellett lennie a világon. Az ókorban a Don Juan megokolatlan típus lett volna, a vallás ünnepség volt, örömökre és mulatozásra ösztönözte az embereket, hogyan sorvasztotta volna el hát a mások örömét, akik csupán egyféle élvezetnek hódoltak? Csak a kormány gyakorolta az önmegtartóztatást; tiltotta az olyan dolgokat, amelyek a hazának árthatnának, azaz a közérdeknek, de azt nem tiltotta, ami csak magának az egyénnek árthat.

Minden jóízlésű és jómódú férfiú Don Juan lehetett hát Athénben, ha úgy tetszik; senki se vallotta azt, hogy ez a világ a siralom völgye és hogy a szenvedés - érdem.

Nem hiszem, hogy az athéni Don Juan olyan hamar bűntettre vetemedhetett volna, mint a mai Don Juan, mert ennek az a főélvezete, hogy a közvéleménynek fittyet hányjon és fiatal éveiben azzal indul, hogy csak a kétszínűséget botránkoztatja meg.

A XV. Lajosok birodalmában a törvényt megszegni, golyót röpíteni egy nyomorult cserépfedő testébe, hogy a ház tetejéről lezuhanjék, nem bizonyít-e amellett, hogy az uralkodó társasághoz tartozunk, hogy a legjobb körökben mozgunk és hogy fittyet hányunk a bírónak, aki csak afféle - kispolgár?

Hogy a bírót megcsúfolja, nem azzal indul-e útnak már kiskorában a Don Juan?

Ma már nem divat köztünk a nő - éppen ezért a Don Juan ritka madár. De mikor még létezett, mindig azzal indult, hogy a természetes örömöket keresse, de egyúttal azzal tetszelgett magának, hogy azokkal a - szerinte - megokolatlan eszmékkel szálljon síkra, amelyeket kortársai vallásosságában, mint nevetségest - lenéz. Csak később, mikor már romlottá kezd fajulni, lelki gyönyörűségét abban leli a Don Juan, hogy ama nézetekkel is dacoljon, miket önmaga is igazságosaknak és észszerűeknek ismer.

Ez az átmenet a régieknél igen nehéz lehetett és csak később, a római császárság idejében, Tiberius után akadunk olyan kicsapongókra, akik a romlottságot saját magáért szerették, azaz jobban mondva azért, hogy kortársaik józan és észszerű nézeteivel szembeszálljanak.

Én tehát a keresztény vallásnak tudom be Don Juan sátáni szereplésének a lehetőségét. Mert hiszen kétségtelen, hogy csak a keresztény vallás érttette meg az emberiséggel, hogy a nyomorult rabszolgában, a szegény gladiátorban éppolyan halhatatlan es úgy lényegben, mint méltóságban teljesen azonos lélek lakozik, mint magában a hatalmas Cézárban, így tehát hálával tartozunk a kereszténységnek a gyöngéd érzelmek életre- keltéséért, noha nem hiszem, hogy ezek az érzelmek előbb-utóbb a néplélekben maguktól ki ne fejlődtek volna. Az már sokkal gyöngédebb, mint az Iliád.

Jézus elmélete ugyanaz volt, mint kortársaié - az araboké; az egyetlen új fogalom, amely Szent Pál tanai révén tért hódított a világban, a teljesen különváló papság testületé volt, amely a polgárok érdekeivel itt-ott szembe is fordult.[2]

Ez a testület egyetlen céljának tekintette, hogy a vallásos érzelmet erősítse: mindenféle szemfényvesztést és szokásokat eszelt ki, amelyekkel minden osztály lelkületére hatni tudott, a műveletlen pásztorembertől kezdve a fásult lelkű vén udvaroncig; az első gyermekévek bájos benyomásaival tudta összekapcsolni a vallás emlékeit. Nem mull el úgy pestisjárvány vagy egyéb nagy szerencsétlenség, hogy azt a papság arra ne használta volna fel, hogy a vallásos érzületet ne fokozza; vagy legalább is egy gyönyörű templomot ne építsen fel, mint például a Salutét Veneziában.