Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

I. AZ ISMERETLEN MÁGUS

II. LUCIFER DIADÉMJA

III. OCCITÁNIA ARANYVETÉSE

IV. A LOMBRIVESI BARLANG SÁTÁNTEMPLOMA

V. CSILLAG KEL OSMA FELŐL

VI. MENNYEI RÓZSÁK HULLNAK DOMINGO ÖLÉBE

VII. A BÉRCKAPU ÚJRA BEZÁRUL

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kállay Miklós

MAGÓG FIAI

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-292-4 EPUB
ISBN 978-963-678-293-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

első kiadás: 1938

a borító C. Laplante 1880. körül készült
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
AZ ISMERETLEN MÁGUS

A szikla sziklát virágzott.

Mintha irbontalan[1] sárkánygerincek fogai fűrészeltek volna bele a kietlen éjszakába. Kő hátán kő, ameddig a szem ellát. Ormótlan kölöncök, lomha hegyszilánkok, óriásököl zúzhatta össze őket mély hegykatlanok roppant mozsarában.

A fagyos égboltot szédítő hegytornyok támasztották. Csúcsuk egyre nőtt, mint gigászi lépcső, fel a jeges kietlenségig, ahol sejtelmes ködökben enyészett a Világ Tetejének félelmes tömege. A messze könyörtelen csillagok mégis dermesztő magasságban ragyogtak fölötte.

Van-e a szirtnek szava? Örök némaságba átkozta kárhozott merevségének halálos dermedése. Ebben a szikla-sivatagban csak a kőgörgetegek zuhogó robaja vert csattogó visszhangot. Csak akkor hömpölygött végig dörgő moraj a szűk bérc-sikátorok zugain ide-oda ütődve, ha az idő láthatatlan csapásai alatt váratlanul szívéig repedt valamelyik mozdulatlan hegyóriás.

Most mégis váratlanul hangja kel a kőnek. Micsoda kín tépheti a kemény gránitot és bazaltot, micsoda rejtelmes fájdalom éledhet meg ezekben a roppant szürke tetemekben, hogy egyszerre felnyögnek a láthatatlan mélységből. Kárhozott üvöltések letompult nesze szüremlik föl. Nyöszörgő, szűkölő sírássá ernyedt sikolyok csikarják, szaggatják, vésik véres körmökkel a mozdíthatatlan boltozatok tömegét. Az odvas hegyodúk szádáin elhaló sóhajok huhognak. Rekedt csörömpölések csikorognak végig az egymásba torkoló sziklakoloncok öblében, mintha régi, reves láncokat ráznának zörgő vázkezek. Mintha pokloknál mélyebben meggyötört rabhadak topognának penészes bányák feneketlen vermeiben.

Láthatatlan tárnák zokognak lenn. A kín és könny zuhogó vizei hömpölyögnek, a fájdalom tajtékos árja rohan örök éjszakába vont földalatti medrek sikátorain.

Ki rázza itt jajgató bilincseit? Micsoda gyötrelmek vonaglása döngeti fuldokló panasza pörölyeivel az ólomszín gúlákat? Ha megrepeszthetné börtöne mázsás boltjait ez a béklyóba vert zaj, felszökellne a részvétlen csillagokig és gőzölgő vérlávával öntené el a kősivatagot.

Félelmes hely ez. Kísértő sejtelmek dermesztik meg ereiben a vért, ha véletlen erre téved a messziről jött vándor. Láb nem is tapossa ennek a néma birodalomnak szűz köveit. A mindenre elszánt kalmárok tevés karavánjai jól elkerülik ezt a kárhozott tájat, ahol a rontás lakik és inkább a veszedelmekkel leselkedő, végtelen- homokpusztákat választják, hogy drága kínai selymeket és jó- szagú méntákat vigyenek a kincses Indiákra. A fürge jakot hajszoló vadász megtorpan és inkább elszalasztja biztos zsákmányát, ha az üldözés hevében idáig merészkedik.

Tilos föld ez. Jobb kitérni a gonosz hatalmak ártó köréből. Bölcsebb nem közösködni' azok sorsával, akiket romlásba döntött az égiek diadalmas ereje. Jól tudják mindenek, ősi rovásjelek hirdetik a sziklafalak oldalán. Énekmondók beszélik apáról fiúra szálló regék igazmondó szavával, hogy a félelmés Pájnyr ez, a zokogó kövek országa, ahol a poklok mélységei feltüremlenek a föld kérgébe s ahol rontó mágiák titkába avatott bűbájosok, máig bejáratot keresnek az alvilág fejedelméhez.

Valaha két nagyhatalmú király uralkodott itt harcbíró hadak és serény míves népek fölött. Góg volt az egyik király, Magóg a másik. Országuk határa messze elnyúlt a határtalan északi síkságokig, amelyet széles folyók szeltek keresztül. Dél felől az ég eresztékéit támasztó bérc- övek bástyázták a mezsgyét. Földi ellenség rajta erőt nem vehetett. Fellegek közé rakott tornyok, megvívhatatlan sziklavárak őrizték a dolgos nép békéjét. A két királynak nem kellett félnie senkitől a világon.

De határtalan hatalmuk nagyravágyóvá tette őket. Gőg és dac fészkelt meg a szívükben. Magas váraikban olyan közel jutottak a csillagos égmezőkhöz, hogy azt hitték; egy lépés kell már csak és ledönthetik sugárzó trónjukról az égieket és maguk lehetnek a mindenség uraivá. De hasztalan volt minden szentségtörő erőfeszítésük. Hiába hágtak elcsigázott hadaikkal az égbenyúló ormokra, hasztalan emeltek toronylétrákat szédítő tetőkön, mérhetetlen mélységek fölött, csalódva látták, hogy mennél feljebb törnek, annál messzebbre fut előlük a megragadhatatlan boltozat.

Féldelén hatalomvágyukban tilos tudományokat kezdtek kutatni, melyeket rettenetes átkok, mérgével ragasztott pecsétek őriznek. Távoli országokba, ismeretlen, rejtelmes földekre küldtek követeket és titokzatos tudású mágusokat, táltos véneket és vajákos halottidézőket hozattak országukba. A hegyekét fúrták, sötét barlangjáratokat tártak föl. Olyan félelmes mélységekbe ereszkedtek le, ahol még halandó sose járt Mert a mágusok homályos igéi szerint csak a mélységek mérkőzhetnek a magasságokkal.

És egy kietlen éjszakán, amikor láncairól szabadulva tébolyultan tombolt minden elem, a sziklák hátán szelek korbácsa csattogott, a rohanó vizek fehér tajtékfogukat vicsorgatták és a csillagokat véres udvar koszorúzta, a legtudósabb mágusnak végre sikerült megidéznie a Gonoszt.

Lángokat okádtak a meghasadt hegytorkok. A hamuzáport kénköves eső váltotta fel. Tűzfolyammá olvadt a kő és orrfacsaró bűzök közt szállott ki ismeretlen birodalmából a poklok fejedelme. És a két elkábított király, Góg és Magóg vérkötést csinált a Sátánnal. Lelkét zálogolta el és Sátán úr megígérte, hogy nekik adja a földkerekség minden kincsét és trónjukat a csillagok közé emeli.

Nemsokára acélizmú és megszázszorozódott erejű fajta jelent meg a pamíri népek között. Láthatatlan műhelyekben csattogott éjszakánként a munka. Véres világgal izzottak át a bércek. A kristályos vizek megzavarodtak, mintha véres rozsdát hömpölygettek volna. Tavak forrtak föl és fekete pokolsár bugyborékolt ki belőlük. A hegyek kohóiból itt is, ott is láng csapott föl. Az ország közepén roppant fekete tömegű vár kezdett az égbe nőni s körülte mint óriások vérvilágú fáklyái lobogtak a kigyulladt csúcsú hegyek.

Félelem fészkelt meg a szívekben. A munkásnép eldobta szerszámait. Elbújt az erdők mélyén és a barlangok homályán. Halálszomjas fenekedés, gyilkos irigység, dúló indulatok tébolya borította el a lelkeket. És az öldöklés édes örömmé vált. Sokan úgy áhítozták a halált, mint a réglátott kedves csókját. Az utak szélét és az erdők növényeit temetetlen holtak borították. És voltak, akik riadt félelmükben máglyákat raktak és magukat áldozták az ismeretlen iszonyatok kegyetlen szellemeinek.

A fekete vár pedig nőttön-nött. Rengeteg tornya, mint óriási százlábú megszámlálhatatlan tagja terpeszkedett el. Sötét tömege kürtök karcsú csápjait nyújtogatta fölfelé, mintha százöles fullánkokkal akarná halálra szurkálni az eget.

Hanem a gonosz gyűlölködés egymás ellen uszította a két testvérkirályt. Góg és Magóg is maga akart ülni a mennyei trónuson és nem akart osztozkodni senkivel a hatalomban. Már veszedelmesen közel járt a csillagokhoz az egeket ostromló torony, mikor a legmagasabb kürtő izzó csúcsán egymásnak rontott a két király. És Magóg villámló kardja átjárta bátyjának, Gógnak szívét.

A kiömlő vértől bíborosra gyulladt az egész fekete vár. Egyszeriben szurkosra feketült az ég. Rettenetes harsogás rázta meg a fellegcsóvás bérceket. Bömböltek az egek, zengett az orkánok oroszlánüvöltése. Villámok hasogatták a felhők fekete kárpitját. Rengett, rázkódott a mindenség. Repedeztek a sziklák és láng csapott elő a repedéseken. Azután siketítő robajjal megkezdődött az omlás. Lezuhantak a tornyok, összeroskadtak a bástyák. Egymásra düledeztek az ormótlan, alaktalan kölöncökké hasadozott hegyek. Elnyeltek, maguk alá temettek minden életet, hogy nem maradt más, csak a dúlt kősivatag, amelyben sziklát virágzik a szikla.

A testvérgyilkos Magóg királyt pedig ádáz hadinépével, az ismeretlen fajú fekete kovácsokkal láncra verve a sziklasivatag feneketlen boltjai alá taszította, az örök éjszaka rabjaivá a büntető égi hatalom. Azóta itt csörgetik lerázhatatlan láncaikat s keserves nyögéssel és gyötrelmes panaszszóval esdekelnek szabadulásért. Az éjszaka némaságában felhallatszik a rab nép jajgatása, de minden teremtett lélek messziről elkerüli a jajgató kövek országát, amelyben évezredek óta csak átok és rontás lakik.

Most mégis ember jár ebben a kietlen pusztaságban. Vas-szíve lehet, hogy vakmerőén áthágta a tilalmat és kemény keze, hogy letépte az ősi átkok závárját. Nem ismer félelmet. Nem rettenti a sziklák hasadékain felnyöszörgő, kárhozott jajveszékelés. Még mintha serkentené inkább az enyésző hangokat. Amerre lép, egyszerre mintha .az értelem formáit öltené az alaktalan, szétfolyó nyöszörgés. Tisztán hallatszik a láncok csörgése. A földalatti zajból szavak válnak ki.

Az ismeretlen megérti a szavakat. Válaszol. Beszélget a láthatatlan seregekkel.

Szinte szoborrá merevülten áll. Földig érő fekete talál- van rajta. Különös, merev ruha ez, nem lágyan redőződő, engedelmesen omló gyapjúszövet, hanem mintha valami furcsa fakéregből készült volna és vastagon, feketén ülne rajta az idők korma.

Fején fölfelé szélesedő fekete süveg, aminőt száza-dokkal ezelőtt a kaldeus mágusok hordtak. Arca ösztövér és halottas sárga. Csak mély gödrökben ülő szeméből sugárzik delejes, megbabonázó fény. Lesimított haja körül kékes villódzás reszket. Hangja olyan mélyről cseng, akár a bércek pokolgádorában sorvadó raboké:

- Magóg átkozott fiai, halljátok-e szavam?

A mélységből tompa nyögés válaszol.

A fekete mágus folytatja:

- Magóg árva fiai, fáj úgy-e az éjszaka? Gyötrelmes a haláltalan sír?

Kárhozott üvöltés szakad fel és hal el visszhangzón a bércfalak között.

A fekete taláros mozdul. Fölemeli sárga csontkezét. Ujjai kísértetiesen mozdulnak a fakó csillagfényben. Rejtelmes jeleket szór velük a levegőbe. Szavai olyan erővel hullanak most a kietlen némaságba, mint parancsoló, bűbájos idézés igéi:

- Magóg rab fiai! A szabadulást hozom nektek. Akartok-e szabadulni, hogy szabadítok legyetek? Akartok-e világosságot, hogy lobogó fáklyák legyetek magatok is?

Már érthetők is a mélyből fölmorajló szavak:

- Égjünk el inkább, mint hamuvá hulló máglyák, csak szabadíts meg ebből a haláltalan halálból.

A mágus szava már úgy zúg, mint titkos hatalmak harsonája:

- Megoldódik minden bilincsetek, hogy ti is meg oldjátok minden törvény bilincsét. Elmúlik rólatok minden baj, hogy ti is elszabadítsatok pórázáról minden bajt. Ez a föld a Sátán úr műve és kis híja már, hogy ki nem túrják jogából. Ez a jótékony, örökre megbékítő halál birodalma és már elplántálták benne az örökélet virágait. Akartok Sátán úr országának hírhordó fullajtárjai lenni? Akarjátok-e a végtelen vándorlások ösvényeit járni, Magóg kivetett fiai, magvetői a kaszás halál aratásának?

Megzajdul mindenfelől a töméntelen hegysereg, dübörögnek a mélységek, a kínok gyötrelmes kara ujjongó hozsannába csap át.

A fekete taláros kitárja két karját. Vértelen szája szélén érthetetlenül reszketnek a duruzsoló varázsigék.

Aztán mindjobban elhomályosul a kép. A felszüremlő zaj, mint sűrű köd gőzölög elő a tátongó sziklakatlanokból, kelet felé egymásután eltünedeznek a csillagok. Vak éjszaka van. És az áthatolhatatlan homály mélyén egyszerre fehér kavargás támad. Hóesés indul. Vad szélrohamok kerekednek s fehér örvényekké kavarják a havat a kitárt karral álló mágus fekete árnya körül. Huhog, dudál, süvöltözik a szél. Bömbölő orkánná dagad. Szörnyű csattanás visszhangzik. Mintha roppant érckapu szárnyait csapta volna ki a vihar ereje. A hó vastag pásztákban vág. Fel-le villanó, nagy harántcsíkokban függönyözi el a feketeséget. Szinte olyan áthatolhatatlan, mint a sűrű, tejszínű köd. Inkább, csak sejteni lehet, hogy a mágus megfordul és lassan megindul, egyenest napnyugatnak. Nagy, iromba árnyak suhognak nyomába. Talán Magóg kiszabadult fiai?

Az egyre sűrűbb, egyre puhább hóesés elmos minden alakot és elnyel minden zajt.

Mint mérgeshegyű nyílvessző hasított át a szívszaggató hír az egész kereszténységen. Minden templomban, amelynek még papja volt, meghúzták a lélekharangot. A szíveket mondhatatlan rémület szorongatta. Kétségbeesés és düh tusázott a lelkekben.

Jeruzsálem elesett.

Nyolcvan évig volt a keresztények kezében, mikor Szaladin, a győzedelmes szultán visszafoglalta és félholddal cserélte fel a keresztet a Szentsír templomának ormán.

A lovagias szultán nem szennyezte be vérrel Jeruzsálem szent földjét. Megengedte a keresztényeknek, hogy szabad választásuk szerint tovább is az Üdvözítő sírja közelében maradjanak vagy bántatlanul vonuljanak valamelyik tengerparti városba: Tyrusba, Tripoliszba, vagy Akkonba, amelyek még a keresztények kezén maradtak. Része lehetett a szultán kegyelmes magatartásában feleségének, India tolosai infánsnőnek. Az infánsnőt, aki keresztény létére a pogány Nurredin szultán feleségévé lett, mint özvegyet vette el Szaladin, hogy a szeldzsuk-törökök birodalmának trónjára ülhessen. A szultána azzal akarta hitehagyásának nagy bűnét kiengesztelni, hogy közbenjárt a keresztényekért és enyhítette szenvedésüket, amikor csak tehette. Mégsem bocsátották meg neki soha rettentő botlását és örökös gyanakvással nézték a Tolosai Házat is, amelyet, akárhogy megtagadta és kivetette India hercegnőt, mégis csak rokoni szál fűzött a kereszténység esküdt ellenségéhez.

De a nagylelkű Szaladin jóságos kegyelme alig enyhítette a keresztény népek fájdalmát. Századok óta nem szakadt ilyen csapás az Egyházra. A Jeruzsálemben elnémult harangok helyett szünet nélkül zokogott minden város fölött a harangok kínná olvadt érce. A hír szíven döfte Nyugatot, mert a népek lelkében csodálatosképp megfészkelt a hit, hogy Isten dicsőséges Egyházának sértetlen épsége függ a Szentsír megtartásától. A hitetlenek kardjával a Gonosz ült diadalt azon a helyen, ahol az emberiség üdve megszületett.

A hír Itáliába jutott el legelőször. Baléan d’Ibelinnek, a Szent Város védőjének követe hozta megtört szívű urának siralmas jelentését a pápához.

A roskatag III. Orbán, akinek sír felé hajló testét nehéz kórságok törték esetté, Ferrarában időzött. A követ utána ment. Zokogásba fúlt a szava, mikor a Szentatya előtt térdre hullott:

- Jeruzsálem… Jeruzsálem! - kezdte botló beszéddel. De elcsuklott. Összeszorult a torka. Feje szinte a melléig bókolt és omlani kezdett a könnye sűrű hullással.

- Elesett? - döbbent fel az agg pápából a kétségbeesett sejtés. És már aléltan hanyatlott magastám- lájú trónszékébe. Kíséretét úgy megdermesztette a névtelen rémület, hogy senki sem sietett segítségére. Így ült ott mereven, megállóit szívdobbanással. Senki nem tudta, él-e hal-e. Majd egyszerre pirosság szökött az arcába. Pergamen színű bőre lilásba borult. Szeme tágra meredt és égőn tapadt a követre, aki közben letörölte könnyeit és hozzáfogott szomorú híradásához:

- Mikor Szaladin szultán Gáza városát elfoglalta, összegyűjtötte összes palesztinai hadait és Jeruzsálem ellen indult. A hadakat kísérő tenger uléma és dervis pedig napokon át üvöltő imákkal ostromolta Mohamed prófétát, hogy adja meg ezt a végső diadalt a szultán győzhetetlen fegyvereinek.

- A Szent Város sorsa meg volt pecsételve. Egy könnyekben úszó királyné, a tiberiaszi csatában elesett vitézek özvegyei és árvái, néhány menekült harcos és a napnyugati országokból érkezett jámbor zarándokok voltak a Szent Sír egyedüli védői. Szaladin zászlói feltűntek az emmausi dombokon és a muzulmán sereg ott ütött tábort, ahol egykor Godofréd gróf, a nemes Tancred és a két Robert sátrait Jeruzsálem ostroma előtt kibontotta.

- De Szaladin, mielőtt kürtjeit rohamra fúvatta volna, magához kérette a város előkelőségeit és így szólt hozzájuk:

- Valamiképpen ti, úgy én is jól tudom, hogy Jeruzsálem szent város. Isait, a ti Uratokat, mi is a próféták közt tiszteljük, nem akarom hát ezt a helyet hiábavaló vérontással megszentségteleníteni. Hagyjátok el magatok jószántából és gazdagon megjutalmazlak. Hadaim teméntelen kincset halmoztak föl, egy részét nektek adom. Azonkívül kaptok annyi földet, amennyit csak meg tudtok művelni.

Ám azok csüggedt fővel felelték neki:

- Nem engedhetjük át neked, még kevésbé adhatjuk el, mint hasznot leső üzérek a várost, ahol Üdvözítő Istenünk vérét ontotta értünk. Védelmezni fogjuk vérünk hullásával.

- Éktelen haragra gerjedt erre Szaladin szultán.

Arca fakó volt, mint a fal s a szeme villámokat szórt.

Maga elé hozatta a Koránt, rettenetes átkokat szórt a tulajdon fejére és kemény esküvel megfogadta, földig lerombolja Jeruzsálem valamennyi tornyát és falát és porait szétszórja a világ mind a négy tájának minden szélébe. És hogy bosszút álljon minden elesett igazhitű harcosáért, kegyetlenül kardélre hányatja a város apraját-nagyját; még a csecsszopónak sem kegyelmez meg. - Ekkor még a rémületes eskünél is vérfagyasztóbb dolog történt. Fényes délben, amikor vakító ragyogásban szikráztak köröskörül a kopasz hegyek s a nap izzó aranyzáporral öntötte el a város messze világító falait, egyszerre csak sötétedni kezdett. Pedig mákszemnyi felleg sem volt a makulátlan égen. De az azúros kékség gyászos árnyba süllyedt, mint mikor hirtelen éjszakába fordul az elbágyadt alkonyat. A nap izzó testében fekete folt támadt, amely, mint üszkös fekély egyre mélyebben marta bele magát. Feketült, fogyott a napkorong és egyre sötétebbre vált a mennybolt. Már alig maradt a napból valami. Éppen csak annyi, mint keskeny holdsarló. És a keresztények az égre pillantva riadtan látták, hogy délidőben ott ragyog a feketére komorult ég legmagasabb közepén a muzulmán ellenség pogány győzelmi jele, a gyűlölt félhold. De nem a világos éjszakák hideg, kék fényével; hanem baljós lángolással, haragos tűzben, vérrel fátyolozva. Aztán szarva nőtt, egyre nyúlt a két csúcsa. És már gyűrűként övezte a megszenesedett napot és köröskörül lobogó aranyrőt üstöké támadt. Így ragyogott rémítőn, megbabonázó bűbájjal fenn a zeniten. Mindenki behunyta szemét iszonyatában, de mire kimerte nyitni, már derengeni kezdett az ég, nőtt a nap fényteste és az üszkös feketeség, ahogy jött, úgy lemállott róla. Napfogyatkozás volt, magyarázták a csillagászok. De a keresztények úgy fogták fel, mint vészthirdető jelet, az éjszaka s a sötét hatalmak titokzatos égitestének, a holdnak pillanatnyi diadalát a nappalok tüzes csillaga fölött.

A gyülekezet visszafojtott lélegzettel hallgatta. A pápa ült mereven s tekintete még egyre rebbenéstelen tapadt a beszélőre. A hírhozó mélyet sóhajtott. Homlokán nagy cseppekben kezdett gyöngyözni a veríték.

Egy pillanatra elhallgatott. A termet halálos csönd ülte meg. Aztán folytatta:

- Nem akarlak untatni, Szentséges Atyám, a hosszadalmas ostrommal. Hiábavaló volt minden erőfeszítés. Maroknyi, megtört nép állott Szaladin győzelemittas, szüntelen szaporodó hadaival szemben. Tudtuk, hogy napjaink megszámláltattak. A város elveszett, hacsak az Úr váratlan csodával nem segít rajta. De sokkal több volt a bűnünk, a gondtalan jólét napjaiban sokkal inkább megfeledkeztünk az Úr jámbor szívű szolgálatáról, semhogy remélni merhettük volna, hogy Isten angyalai szórják szét lángpallosukkal Szaladin pogány seregeit.

- Így érkezett el az utolsó óra. Baléan csak kettő között választhatott: vagy a város romjai alá temetkezik százezernyi kereszténnyel, vagy megadja magát kényre-kegyre Szaladinnak. Igaz, a szultán rémületes esküt tett, hogy földig rombolja Jeruzsálemet. De India szultánja éjjel-nappal zokogva kérte királyi férjét, hogy kegyelmezzen a Szent Városnak és ártatlan népének. Magához hívatta az ulémákat, akik addig forgatták a Koránt, míg ki nem sütötték, hogy a szultán esküje semmis és ha szíve arra készteti, kegyelmet adhat a jeruzsálemi keresztényeknek, bár ezek a hitetlen kutyák semmivel sem szolgáltak rá arra, hogy a szultán hitvány életükkel csak annyit törődjék, mint a turbánja egyetlen ráncával.

- Szaladin szultán mégis elfogadta Baléan d’Ibelin meghódolását és szabad elvonulást engedett a város lakóinak. A szultán irgalmas szívű öccse, a jóságos Malek Adél maga fizette meg a váltságot sokakért, akiknek nagy szegénységük miatt szolgaságban kellett volna maradniuk.

A hírhozó szemmel láthatólag kimerült, nemcsak a beszéd fárasztotta, hanem úgy látszik, a fájdalmas emlékek is. Szeme újra megtelt könnyel, amikor megint szóba kezdett:

- Mély alázattal esedezem bocsánatot, de még most sem tudom megállítani könnyeim folyását, ha a kivonulás emlékét idézem. Soha siralmasabb látványt! Engedjétek meg azért, hogy ne is okozzak nektek fölösleges fájdalmat a változhatatlannal. De talán még szomorúbb volt á pogány diadalmas bevonulása és dölyfös uraskodása Üdvözítő Urunk keserves kínhalálának szent helyén. Szaladin Omár egykori mecsetjének kapujában kiterjesztette karját és miután homlokával érintette a földet, így fohászkodott: „Dicsőség Allahnak, mivelhogy győzedelmet adott az iszlám fegyvereinek és megtörte a hitetlenek hatalmát. Ezerszer áldassék Allah neve, aki visszaadta nekünk Jeruzsálemet, az Úr lakását és a nagy próféták hajlékát. Ebben a városban kell összeseregleniük az idők végezetével a földkerekség összes népeinek.” Azután Damaszkuszból hozatott rózsavízzel lemosatta Omár mecsetjének küszöbét és falait és maga állította fel benne Nurredin szószékét.

- A város és lakossága így megmenekült a pusztulástól. De talán jobb lett volna, ha megsemmisül, minthogy így álljon átok sújtottan, szent helyein a pogány bitorlóval.

A követ elhallgatott. A pápát is elhagyta végső ereje. Újra aléltan roskadt a trónszékéhez sietők karjába. Három napig eszméletlen tusázott a halállal. Azután örökre lehunyta a szemét. Nem tudta túlélni a Szent Város elestét.

Ki hozta a kereszténységre ezt a szörnyű átkot? Ki zúdította a világra ezt a mondhatatlan csapást?

A mérhetetlen szerencsétlenség híre hamarosan eljutott a keresztény világ legtávolabbi zugába is. Papok és szent remeték városról-városra hordták a hírt. Döbbentő képeket idéztek föl, amelyeken pogány lovak patái tiporták az Üdvözítő sírját.

Baljós égi jelek is előre hirdették már a végzetes csapást. Azon a napon, amelyen Szaladin Jeruzsálembe bevonult, félelmes látomás riasztotta meg Argenteuil városában az alkonyi zsolozsmára sereglő citeaux-i barátokat. Az esti égen bíborosra gyulladt a hold, azután lassít méltósággal leereszkedett a föld színéig, majd megint lassan fölemelkedett az égre, ahol tátongó seb jelezte üresen maradt helyét.

Számos templomból riadtan vitték a hírt a püspöki székhelyekre, hogy az oltárok fölött a keresztek és a szenteknek a falakon függő képei gyötrő kínoktól torzultak el és szemükből az egybegyült hívek szörnyű szorongása közt vérkönnyek kezdtek hullni. Nem sokkal azután megérkezett Jeruzsálem vesztének híre. És ekkor mindenki értette már a könnyező keresztek csodáját.

Egy jámbor lovag a szentföldre készült, de hajóját a vihar a bolgár partokra verte. Itt tévelygett a sziklás part sötét barlangjai közt. Már majd elepedt a szomjúságtól, amikor az egyik barlangszádából hosszú, fekete taláros, sápadtarcú férfi lépett hozzá. Innia adott és a lovag, maga se tudta, az enyhítő italtól-e, vagy a fekete taláros szemének igéző bűbájától, egyszerre mély álomba merült. És álmában óriás, lángszárnyú sást látott, amelynek szárnycsapásai felgyújtották az egész égboltozatot. És a sas karmában hét lobogós kopját szorongatott és a középső kopja fekete lobogóján lángszínű betűkkel ez állott:

Jaj, hétszer is jaj Jeruzsálemnek!

Jaj, hétszer is jaj Jeruzsálemnek!

Az egész keresztény világon átsajdult a megbánás ás a vezeklés panaszszava.

Mindenki ráeszmélt gonosz megátalkodottságára. Érezték, hogy bűnök tengerében fuldokoltak idáig és az Úr méltó haragjában sújtott le rájuk ilyen keményen.

Mert csakugyan csordultig telt a világ bűnös és haszontalan hívságokkal. A városok fuldokoltak a fényűzésben. Voltak, akik vak indulataik rabszolgáivá süllyedtek. Mámoros bódulatban hajszolták az istentelen gyönyörűségeket. Bő torokon töltekeztek, fűszeres fogások és mézes borok tüzével korbácsolták vérüket. Rég elfeledték a testnek parancsoló tartózkodás erényét és a pogány Vénusz tilos örömeivel kábították magukat. Jó, hogy az Úr intő jellel fenyítette őket. Itt volt az ideje, hogy eszméljenek, hamut hintsenek fejükre és töredelmesen vezeklő penitenciát tartsanak.

De visszavonás, gyűlölködő harag és szakadatlan civódás tépte a kereszténység fejedelmeit is. Míg messze nap-keleten egyetlen nagy hadinéppé sokasodva mindent legázoló erővel törtek nyugat felé a kalifák, addig nyugaton egymás ellen hadakoztak grófok és fejedelmek. A császár, aki azért kapta koronáját, hogy védője, támasza és harcos kardja legyen az Egyháznak, arra használta hatalmát, hogy maga alá gyűrje a pápai trónt. A pogány mór, mélyen benn dúlt az ibériai félsziget szívében, de Aragónia királya nem ellene viselt hadat, hanem a provence-i part virágzó városait sarcolta és Tolosa grófját támadta meg. Franciaország az angol király ellen hadakozott. Névtelen bűnök burjánoztak a királyi udvarokban. A Plantagenet-ház történetének lapjain borzongató vérbűnök feketültek. A zord kastélyok nehéz boltjai alatt láthatatlan dolgozott a méreg és az orgyilkos tőr. II. Henrik királyra féltékeny volt felesége, Eleonóra tolosai hercegnő s mikor kifürkészte, hogy vetélytársa egy Rosamunda nevű udvarhölgy, méreggel pusztította el, azután fiát, a szelíd Henrik herceget bújtatta lázadásra apja ellen.

A pártütésre hívó szózatot Bertran de Borii, Provence legékesebb szavú lovagköltője írta. Lelkes versekben szállt síkra az ifjú királyért és fegyverbe szólította Európa minden királyát, hercegét, grófját, báróját és énekes lovagját a Rhône vizétől az óceánig. A pártütők mellé állt Richard herceg is, akit később félelmet nem ismerő bátorságáért Oroszlánszívűnek neveztek. Az angol király alatt már ingott a trón, amikor Aragónia királya újra hajba kapott Tolosával. Richard herceg pedig kibékült apjával.

Váratlanul meghalt az ifjú Henrik herceg is. Bertran, aki testvéreként szerette, hangos jajjal siratta el. Megríkató gyászdalaitól visszhangzott a messze Provence. A rettenthetetlen vitézt egészen megbénította a fájdalom és mikor a Plantagenet király Antafort várában ostrom alá fogta, szinte kardcsapás nélkül adta meg magát.

Megkötözve vitték a győzelmes király elé. Henrik úr gúnyosan vetette oda neki:

- Azzal kérkedtél, Bertran, hogy nagy szellemed egyik fele is elég lebírni engem. Félek, hogy most a másik fele sem menthet meg.

- Sire, - felelte szomorú mosollyal a lovag - azt mondtam és igazat beszéltem.

- Hát hova tetted lelked felét, hogy mégsem bírtál velem?

- Sire, elvesztettem, mikor fiad sírba szállt - felelte könnyek közt a trubadúr és énekelni kezdte azt a planh-t, amelyben az ifjú király halálát megsiratta.

Mikor a király a dalt meghallotta, szintén sírva fakadt és könnyek közt mondta rabjának.

- Bertran, fiam nem szeretett senkit úgy a világon, mint téged és mert én is mindenek fölött szerettem fiamat, megajándékozlak életeddel és szabadságoddal. Visszaadom kastélyodat és javaidat. Menj békével. Mégis legyőztél engem.

A vándorkedvű és nyugtalan lovagköltőknek nagy volt a keletük és becsületük a leggőgösebb udvaroknál is. Most azonban sokan őket vádolták, hogy nagy részük van az ég méltó haragjának fölidézésében. Szenvedélytől izzó dalaikban nagyon is földi lángolással dicsőítették a szerelmet és pajzán verseik csípős fullánkja nem egyszer a tartózkodó szemérmet sebezte halálra.

De még nagyobb bűnöket is írtak rovásukra. Az volt a gyanú, hogy békétlen, kósza lelkük ugyancsak mohón fogadta be az új, kárhozatos tanokat, amelyek észrevétlen kezdtek megfészkelni a Garonne és az Aude zegzugos völgyeiben, a Sabarthes rejtelmes barlangvidékén, a Montserrat és a Montségur között s Foix-tól Careassone-ig.

Új eretnekhit lopta be magát lassan a sziklazugok, a földalatti tárnák útvesztőibe. Honnan jött? Ki tudná? Egyszerre itt volt, mintha csak a földből bujt volna elő. Az Ornolac és a Lombrive barlangjai hozták világra. A föld méhéből szivárgott és a legsötétebb odúkat kereste. Szénégetők, favágók és a kőszálak csúcsain ülő sasfészkek rejtekösvényein kóválygó lovagköltők gyakran találkoztak magányos útjaikon ösztövér, fekete taláros, sápadt- arcú remetefélékkel, akik csak gyökerekkel és erdei füvekkel táplálkoztak és megvetettek minden állati eledelt. Gyérszakállú, csontos sárga arcukkal, nagy fekete süvegükkel olyanok voltak, mint a halál csatlósai. Becsalogatták a barlangokba a vándorokat és éjjel, tűzvilágnál, homályos értelmű, de félelmes, az ítélet iszonyatával kísértő szavakat duruzsoltak. Csak ők szórhatták szét a tilalmas tanok gonosz magvait és az ő csempészeik voltak a végnélküli vándorutakon ődöngő trobérek, a gonosz énekek és néma rengetegek mélyén temetett titkok vágáns hada.

Mióta itt kujtorogtak ezek a félelmes fekete talárosok, akiket Tökéleteseknek hívott a nyomorult erdei nép, azóta sokasodtak a baljós jelek. Azóta ülte lidércként szorongó sejtelem a kereszténység szívét. Csak ők idézhették fel a legnagyobb szerencsétlenséget, az Úr sújtó kezének legsúlyosabb csapását, Jeruzsálem vesztét.

Megzajdult egész Napnyugat, akár a rajzó méhkas. A ködös Temzétől a kastélyoktól csipkézett Loire-ig, az iszapos, lomha vizű Ebrótól, a kristályos, azúr tükrű Rhône-ig a harmadik keresztes hadjáratot prédikálták.

Mint égzengés dübörgőit a papok szava a visszhangos templomboltok alatt. S a papok és szerzetesek nyomában jártak azok a trobérek, akiknek lelkében még érintetlen maradt a krisztusi hit tiszta ereje. A költők legnemesebbike, akinek szívét annyi szomorúság keserítette, nem győzte csípős sirventeseiben[2] ócsárolni és dorgálni a bárókat, grófokat, fejedelmeket és királyokat, akik nem győznek elég kifogást találni, hogy legfőbb hűbéruruk, Krisztus Ő Szent Fölsége iránt tartozó kötelességük alól kibújjanak.

Peyrol trubadúr pedig Ámor úrnak adott bölcs leckét, amikor ez szemrehányást tett neki, hogy szerelmesen zengő lantját durva fegyverekkel cserélte föl és könnyekben úszó, nemes hölgyét hűtlen magára hagyva, a hadak könyörtelen istenének szolgálatába szegődött.

Perpignanban, Rousillon grófságban sokan gyülekeztek vitézek és énekes lovagok, akik már keresztet vettek, hogy a Szentföldre menjenek. És sokan jöttek oda nemes hölgyek is, hogy könnyes búcsút vegyenek szívük választott vitézétől. Mert itt pihent a templom előtt, szomorú fűz alatt, domboruló sírjában cabestaingi Guillem lovag a legszánandóbb sorsú trobér, ki nyomorultul veszett el kedvesével, a szépséges Donna Soremondával. A szívek törvénye rendelte minden lovagnak és hölgyének, hogy évenként egyszer a hűséges szerelem sírjához zarándokoljanak.

Guillem nagyhírű lovag és édes szavú költő volt. A kardot éppen olyan félelmesen forgatta, mint amilyen mesterin tudott bánni a lanttal és a csengő rímekkel. Nagy volt ezért a becsülete a kék tenger enyhe partjától, ahol versenyt dalolt a fűszeresillatú széllel, a Pireneusokig, ahol az erdei madarak trilláitól tanult rím-csengőket aggatni verseire. Tudott az asszonyok nyelvén is és bizony nem egy deli hölgy szívesen választotta volna őt szolgáló lovagjának, de Guillem úr meg se látott mást, csak a gyönyörűséges Donna Soremondát és süket volt a füle minden más női szóra, akármilyen édesen és meg- ejtőn kívánta neki a legnagyobb jót. Donna Soremonda Raimon úrnak, Roussillon grófjának felesége volt. Raimon úr kemény harcokban edződött ércszivúvé. Szemében komor lángok villantak, ereiben féltékeny spanyol vér folyt és irigy szíve nem viselhette el, hogy Donna Soremonda angyali tekintetének simogatása mást is dédelgessen. Zordon féltését még indulatosabbra korbácsolta a sok szóbeszéd és suttogás. Szüntelen Guillem úr sarkában settenkedett. És mikor végre magányosan találkozott vele, sötét erdő mélyén, ahol kandi szem ki nem fürkészhette, megölte a lovagot. Aztán kitépte felhasított melléből a szívét és szép ifjú fejét is levágta pallosával. Kastélyába térve fűszeres pástétomot készíttetett Guillem úr szívéből és felszolgáltatta Donna Soremondának. Lakoma után pedig megkérdezte tőle.

- Tudod-e, szivecském, mit ettél most?

- Nem tudom - mondta Donna Soremonda. - De soha életemben nem volt még számban ilyen ízes falat.

Roussillon úr hahotázva felelte:

- Lehet-e édesebb étek a kedvesed szívénél, mert most abból ettél.

Azzal durván lerántott az asztal közepéről egy nehéz, brokát térítőt és nagy ezüst tálon ott volt Guillem úr levágott feje és üveges szemmel bámult Donna Soremondára.

A szép hölgy még sikoltani sem tudott. Belédermedt a lélegzet. Elsötétült szeme előtt a világ. Se látott, se hallott, csak eszméletlenül végigvágódott a terem márvány padozatán. Mikor nagysokára magához tért, csak ennyit mondott.

- Uram, olyan finom étket tálaltál elém, hogy soha életemben nem eszem mást.

És amit mondott, meg is tartotta. Ettől a pillanattól falat étel, korty ital le nem ment a torkán. Fogyott napról-napra, mint a sápadt hold és sorvadt a sír felé. Jártányi ereje is elhagyta és mint tört liliomszál aléltan hervadt halálba.

De hamarosan híre járt egész Katalóniában és Roussillonban, milyen nyomorultul pusztult el cabestaingi Guillem úr és szíve választott hölgye, Donna Soremonda. És a trobérek könnyharmatos balladákat énekeltek róla és az érzékenyszívű hölgyek titkon ontották a könnyet a szerencsétlen szerelmesekért.

Így jutott el a hír Aragónia királyához, aki hűbérura volt a sötét Raimon grófnak. És a király tüstént lóra ült, legpróbáltabb vitézeit vette magához, úgy vágtatott Roussillonba. Maga elé idézte hűbéresét, megbilincseltette és legmagasabb vártornyának legmélyebb pincetömlöcébe vettette. A két szerencsétlen szerelmest pedig közös sírba temettette a perpignani templom bejáratánál. Sírkövükre zengő versekben vésette rá gyászos történetüket s fejükhöz földig boruló szomorúfüzet ültettetett.

Ott álltak a szent sírhoz készülő lovagok a két hajdani szerető sírjánál. Egyszerre csak néma döbbenet szorította össze szívüket. Alkonyaira kelve haragos bíborra gyulladt az ég. Mintha vért patakzott volna az elomló nap s a vér párolgó heve lobbot kezdett hányni. És a szomorúfűz gallyain vérharmat gyöngyözött. Eleinte csak egy-két csöpp, szórványosan, szivárogva. Aztán már piros vérpermet perdült a földre és a két szerelmes szikkadt sírja mohón itta be.

Még fel sem ocsúdtak ijedelmükből, akik ezt látták, amikor szétvált a szomorúfűz lombjának zöld kárpitja és különös idegen lépett az ámulók elé.

Egész külseje rémületet sugárzott. Fekete talárja roppant messzeségek súlyos uszályát vonszolta maga után. Az ismeretlen sárga arcából úgy lángolt elő zöldvillámú szeme, mint az éjszakában ólálkodó ragadozó vadaké. Kitárta két karját és megszólalt. Mintha odvas barlang penészes mélyéről szólt volna.

- Ti kába elvakultak, akiknek szemét még nem nyitotta fel senki! Tudjátok meg, hogy ennek a világnak, amit láttok és érzetek, amit ujjatok tapint és nyelvetek ízlel, a négy elemnek és az ég eresztékeibe ágyazott csillagoknak, a fénynek és árnynak egyetlen és igazi ura a Sátán. Mert ő alkotott mindent, ami látható és anyag. És testetek is az ő műve. És csak akkor vár rátok szabadulás, ha leromboljátok az anyagot és semmivé dúljátok entesteteket is.

- Mért mennétek hát távol tájakra, idegen ég alá? Itt székel a rontó hatalom, aki bűbájával megakadályozza, hogy beléphessetek a tökéletesség pitvarába. Vonjatok kardot, csattogtassátok a falbontó csákányt. Omoljanak a templomok. Boruljanak porba a tornyok. Dúljátok szét, ami kincs és vagyon. Mert minden mindenkié és senkinek nem lehet semmije. Mert ami anyagból alkottatott, annak egyetlen ura van, a fölséges és minden földi téteken uralkodó Sátán.

Névtelen iszonyat ivódott azok szívébe, akik hallgatták. De dermedten és tehetetlenül állottak ott, mint akiket rontó igézet szele suhintott meg. És a távoli ormokon furcsa, félelmes sípokkal fütyörészett már a felkerekedő misztrál szél. Megrengette a fenyvek sudarát és mint boszorkány-csimpolyán dudorászott a cipruslombokon. Ereje felkapta és dörgedelmesre duzzasztotta az idegen, bűbájos próféta szavát:

- Jaj nektek, hétszer is jaj, ha idejében meg nem tárultok az új világosságnak. Jaj nektek, ha nem harangoztok elébe az új hajnalnak, amely egyik sarkától a másikig gyújtja föl a világot és zsarátnokában szénné aszalja pozdorjává mállott csontjaitokat.

- Jaj nektek, hétszer is jaj!

A próféta hangja már harsogott, mint az égzengés. Mögötte lángolt az ég. És nem bírt már előtte megállni senki. Térdre omlottak és iszonyattal takarták el arcukat és betömték fülüket, hogy ne lássanak és ne halljanak semmit.

Mikor ocsúdni kezdtek, már ólomszínűre lohadt az ég. Az estszürkület sötétje kezdte szántani keletről komor barázdákkal.

A félelmes próféta eltűnt. Nyomát se látták.

A fejedelmek nehéz esküvéssel fogadták meg, hogy félretesznek minden haragot és nem húznak egymás ellen kardot, valamíg az Üdvözítő sírját a hitetlen pogány bitorolja.

De mihelyt a hadak sokasodtak és készen várták már, hogy a ringó gályákra szállva vitorlát bontsanak napkelet felé, egyszeriben megfeledkeztek esküjükről. Richard, Guienne hercege, aki bátyja halála óta az angol trón várományosa volt, haddal támadt a tolosai grófra. Raimon gróf nem készült most hadra, mert bízott a békét hirdető fejedelmek esküjében. Szorult helyzetében legfőbb hűbérurát, Fülöp francia királyt hívta segítségül, mire a heves Richard herceg mellett maga apja, Henrik király rántott kardot.

Súlyos kórság gyötörte már a vénülő Henrik királyt. De sajgó tagjai sem tudták visszatartani attól, hogy nehéz páncélt ne öltsön és nyeregbe szállva ne tördelje a kopját a gőzös harctereken. Gyűlölte Fülöp királyt és sír felé hajló élete végső örömének szánta, hogy megalázhassa. Szaladin már Akkon ostromára készült.

Ide-oda hullámzott a harc, mint kavargó szélviharban a megháborodott habok. Omlott hiába a kereszténység vére. VIII. Gergely, az új pápa nem nézhette már tétlenül ezt az ádáz testvéröldöklést. Kiközösítéssel fenyegette meg a fejedelmeket, ha el nem csitul köztük a fegyverek zöreje.

Az intő szónak volt is foganatja, de csak ideig-óráig. A fejedelmek magukba szálltak. Csöndet parancsoltak a fegyvereknek és újra meg újra alkudozásba kezdtek, de eredménytelenül. A fortélyos Fülöp azt a föltételt szabta, hogy Henrik király, aki már úgyis roskadt ember és gyenge emelni az ország gondjainak terhét, adja át a koronát Richard fiának és bocsássa ki börtönéből a francia hercegnőt, akit nőül kellett volna vennie. Ezek az orcátlan követelések vérig sértették Henrik királyt. A világ minden kincséért el nem ismerte volna, hogy elaggott már. Félig-meddig azért fogott fegyvert most is, hogy hadbíró férfierejét fitogtassa. Azt meg egyenesen beavatkozásnak vette királyi tekintélyébe, hogy a koronáját fiának adja át. Nem akart lemondani a francia hercegnőről sem. A vénülő szív végső ragaszkodásával csüngött törékeny szépségén és mégsem tudta elszánni rá magát, hogy sírig tartó friggyel kösse magához. Éktelen haraggal utasította hát el Fülöp király követét.

Fülöp király előre tudta, mi lesz a válasz. Jól kiszámította ő ezt magában s közben másik követet küldött az ifjú Richard herceghez, hogy Henrik úr visszautasításával feltüzelje apja ellen. A követnek könnyű dolga akadt. Richard herceg szelíd szőkeségében olyan volt, mint a váratlanul kirobbanó láng. A magasan csikorgó szélkakas nem forog olyan hirtelen a láthatatlanul kavargó légáramlatok nyomására, mint ahogy ő perdült a legcsekélyebb indulat szellőjére. A legcsenevészebb szikra lobogó viharrá gyújtotta dühét. Lelke kiröppent, mint a szilaj idegről elpattanó nyíl és gyilkos erővel vágott keresztül mindenen, ami útjába került.

A követ beszéde hamarosan parázzsá szította lelke taplóját, amelyben egymásután megragadt minden csalafintán csiholt szikra. Richárd herceg nem gondolt már arra, hogy apja önszántából, kéretlenül sietett segítségére, nem mérte fel, milyen megalázás a trónon ülő királyra azt hallani, hogy magával tehetetlen roncs és hogy idegen király akar parancsolni koronája fölött. Csak a maga sérelmét látta, csak azt érezte, hogy tulajdon apja sajnálja tőle a koronáját. Az isteni és emberi törvények megtiprásának ez ellen a hitvány igazságtalansága ellen minden csöpp vére föllázadt. Tüzelt az arca és mire a követ üzenete végére ért, már csaknem bíborosán izzott. Szeméből láng lövellt. Görcsbe szoruló keze véresre marjult kardja markolatán. Felugrott. Megint leült és komoran a földre szegezte szemét. Újra fölpattant. Vasharisnyás lába alatt dongott a sátorporond. Mintha a föld szívéig akarta volna taposni dühét.

Majd hirtelen sarkon fordult. Nem is felelt az ámuló követnek. Rohant a sátor nyílása felé.

És egyszerre rivallni kezdtek a kürtök. Pergett a fürge dobok robaja. Nehéz testek vasas zörgéssel zökkentek nyeregbe. Csatlósok lélekszakadva oldozták a sátortartó köteleket. Nyüzsgött, kavargott az egész tábor. Mint szálas, fiatal erdő sorakoztak az égig meredő tölcséres kopják; egyszerre mozdult a roppant hadirend az alixi mezőn és Richard herceg egész hadával átvágtatott Fülöp Ágost királyhoz.

Pártütésére újra kétszeres elkeseredéssel lángolt fel a testvérháború. Mindenfelől új szövetségesek siettek a hadakozó felek oldalára. Aquitániától Burgundiáig fegyverben állt minden hűbérúr valamennyi vazallusával.

A különben szelíd indulatú VIII. Gergely pápa sem nézhette már ezt ölhetett kézzel. Kiközösítéssel sújtotta az átalkodott lelkű Richardot, aki pártütésével az egész új tusakodás kirobbantója volt. Fülöp Ágost királyhoz pedig elküldötte legátusát, hogy békét és rendet teremtsen a hadakozók között.

A legátus arany- és bíbordíszben érkezett meg a király sátrába. Kettős keresztet és arany pásztorbotot vittek előtte a szerpapok, a szelíd, fegyvertelen hatalom jelvényeit. Kétoldalt jóillatú füstölőket lóbáltak, amelyekből gomolygó tömjénfüst áradt, hogy elnyomja a táborhelyek emberi és állatpáráktól nehéz vas- és vérszagát.

A legátus szelíd szóval kezdte és szívére próbált beszélni Fülöp királynak.

- Fiam és testvérem, Krisztusban mindnyájunk legszentebb és legjóságosabb atyja, az én kivételes kegyelmű Uram, Gergely pápa köszöntését és áldását küldi neked. Az Egyház legfőbb papja, mélyen megszomorodott szívvel látja, hogy gonosz és kártékony viszály magva burjánzott el a keresztény fejedelmek közt és a helyett, hogy tőletek telhető tehetséggel és jámbor szándékkal próbálnátok az Üdvözítő Uratoknak szenvedéseivel és kínhalálával megszentelt földet szabaddá tenni a megcsúfoló pogány hatalom igájától, egymás életét és épségét dúljátok, megbotránkozására mindeneknek és tulajdon telketek kárhozatára.

Fülöp Ágost király, aki már alig várta az ékesen kikerekített latin mondatok végét, türelmetlenül közbevágott:

- Messze van ide az a föld. Mit sem használ nekünk, hogy sivatag vidékein emésszük népünk ifjúságát és virágát s vérünkkel trágyázzuk terméketlen martjait, míg itthon parlaggá restül töretlenségében a zsíros televény is.

- Pogány és önös beszéd ez, fiam. Nem méltó keresztény fejedelemhez, akinek homlokát Krisztus keresztje érte. És tudd meg, hogy nem a látszathaszon az ember legnagyobb java, mert a lélek jussa és kincse főbenjáróbb minden haszonnál. Azért is azt rendeli neked a lelkek légfőbb őre, hogy taszítsd hüvelybe menten testvéremésztő szablyád. Teremts békességet és engedd, hogy a hadak oda induljanak, ahová Isten rendeléséből és Szentséges Urunk hívására valóban készültek, a Szent Sír megvívására.

- Meg kell értened főtisztelendő legátus úr, hogy itt országok sorsa forog most kockán.

- Isten országáé a legmagasabb törvény. Benne léteznek és tőle függenek minden földi országok.

- De Isten országa és Egyházának hatalma a mi erőnkön áll.

- Szentségtelen, dölyfös beszéd ez, fiam. Átalkodott és fennhéjázó szív kevélysége. És az Úr tudja, miképpen kell porba alázni a kevélyeket. A pápa most szelíd intéssel szól hozzád. De vannak fegyverei is.

- Nem félek a fegyvereitől. Nem vagyok vazallusa, kinek kénye-kedvére parancsolgathat.

A legátust is kezdte már elhagyni a béketűrés. Emelt egyet eddig szelíd mérsékletű, inkább rábeszélő szándékú hangján és most már élesebben mondta:

- A Sátán háborított meg. Hitetlen pogány sem szólhat így, nem keresztény fejedelem.

- A kereszténység nem kötelezhet országom kárára. Birtokomat, trónomat és tekintélyemet megvédem a pápa ellen is.

- Koronád és tekintélyed az egyetemes keresztény hit és erkölcs erején épült és annak Krisztustól rendelt őre a pápa.

- A pápa magas római székéből nem látja a mi bajainkat. Üljön hát békén ott és ne ártsa belé magát a mi ügyes-bajos dolgainkba.

- Legfőbbb osztályos bírája ő minden földi ügyeknek. Ő szab rendet és igazságot valamennyi ártó vetélkedésben. Ez az Úr rendelése, Ő Péter sziklája.

- A császár ugyancsak döntögette már ezt a sziklát. És ha kell, megrázom én is...

A legátus szava most fölcsattant:

- Akkor hát érezni fogod sújtó karja erejét. A mi Urunk Krisztustól kapott hatalmánál fogva kiközösít Egyházából. Bezáratja országodban a templomok menedékét. Elnémítja a harangok nyelvét. Eltiltja népeid lelkét a szentségek kegyelmétől. Mint Józsua a napot, megállítja birtokod határán Isten tekintetét.

Karcsú, szőke vitéz vált most ki a király kísérő udvarnagyai közül, akik kétoldalt szorongtak a sátor félkaréjában. Homloka tüzelt s a szeme lángolt, mint sisakja alól kilombosodó aranyfürtjei:

- Sire, - kiáltotta csengő hangon - Istenemre, nem tűrném, hogy valaki, ha Isten fölkent szolgája is, így leckéztessen, míg kard van az oldalamon.

- Akkor először téged taníthatna tiszteletre - vágott vissza a legátus, majd a királyhoz fordult:

- Kinek van joga ahhoz, hogy lovagi viselkedésre oktassa Franciaország királyát?

Fülöp-Ágost, hogy élét vegye a legátus szavaiban lappangó rejtett fullánknak, nyomatékosan mondta:

- Rokonom és frigyes társam áll előtted, Richard, Guienne hercege, Anglia trónjának örököse.

A legátus most büszkén fölemelte a fejét:

- Értem már megátalkodottságodat. És nem csodálkozom pártütő, pogány beszédeden. Fertőzött ez a hely, ahol a király azzal tart testvér frigyet, akit Krisztus helytartója kivetett a keresztény közösségből. Miért nem váltasz csókot mindjárt Szaladin szultánnal?

Richard herceg már minden izében reszketett, érckesztyűs keze nagyot csattant kardja markolatán:

- Elhallgass, barát - ordította magából kikelve. - Éppen úgy nem parancsolsz itt, mint urad, aki alatt recseg, ropog a szikla. Veszedelmes férgek fúrják. Feketén kígyóznak ki már itt minden sziklarésen. Prófétákat szült a barlangok vemhes odva és a nép tódul a nyomukba. Nem kell már nekik Róma zsarnoksága. Itt a szabad sziklák vad meredélyein sarjad a lázadás. És ha urad meg nem zabolázza végtelennek álmodott hatalmát, ledöntöm rogyadozó trónját és a fekete prófétákat ültetem helyébe. Megteszem, ha úgy tartja kedvem.

Döbbenetes csönd támadt ezekre a káromló szavakra. A vitézek keresztet vetettek. Talán attól féltek, hogy a megbántott egek haragos villáma menten lesújt és felgyújtja a király sátrát. Fülöp úr is csak állt dermedten. De a legátus most hatalmasan fölszálasodott. Kezét parancsolón nyújtotta ki a herceg felé s a szava dörgővé erősödött:

- Távozz innen, Sátán prédája, megátkozott és kivetett a kivetettek között! Leheletedtől szennyes lesz a levegő és poklosságtól mételyes, amihez ér. Pusztulj a szemem elől. Ki veled a keresztények közösségéből, mint nyüves kossal a nyájból!

Tovább nem folytathatta, mert Richard herceg, akinek arca hirtelen olyan fakóra sápadt, mint a halottaké, odaugrott elébe és kirántva széles, kétélű pallosát, már félelmes villanással csavarta feje fölött, hogy rettenetes csapásával örökre elnémítsa a becsmérlő beszédet.

De mielőtt még lesújthatott volna a pallos, Fülöp király elébe vetette magát és vállával olyat döfött a hercegen, hogy ez megtántorodott és a legátusnak szánt csapás vakon zúgott alá s rettenetes ereje mélyen befúródott a sátor földjébe.

A herceg dühét ez még csak fokozta. Kétmarokra kapta pallosát és úgy cibálta ki a földből. Vont pallosok ércfala sorakozott a legátus elé, de úgy látszott, hogy a féktelen haragú herceg nekiront a túlerőnek is és rettenetes vérontást kezd a király sátrában, amikor kívülről kürtszó siralma tépett bele a sátorra dermedt feszült csöndbe.

A kürtszót tompa, szaggatott dobpergés követte.

Mindenki felfigyelt. Nem volt ez szokott tábori jel. Egészen különös oka lehetett a szívremegtető, egyhangúan dobbanó zenének.

A kürt és tompa dobpergés közeledett.

Most lebbent a sátorkárpit és a bejáratnál angol királyi heroldok jelentek meg a Plantagenet-ház címerével. De a címert fekete fátyol vonta be.

A heroldok közül egy lovag lépett a csupasz kardjával tétován álló Richard felé és térdet hajtott előtte.

- Sire - rebegte.

- Ez a cím csak atyámat illeti - mondta a herceg és hangjában balsejtelem reszketett.

- Atyád nem hallja már. Szólíthatják a legméltóságosabb címekkel. Reggel örök álomra hunyta fáradt szemét. Utolsó szavával még téged keresett. Téged kívánt látni, aki, mint mondta, annyi keserűséget okoztál neki. Aztán Henrik fiával beszélt, akit szintén harcok téptek el tőle s akinek utolsó szíve dobbanását éppen úgy nem hallhatta, mint te most az övét. Mire a Canterbury érsek úr az utolsó útra valóval ellátta és a szent kenéseket elvégezte rajta, már el is halt a szava és örökre elfogyott a lélegzete. Sire, dugd hüvelyedbe a kardodat és fúvass takarodót a kürtökkel. Nem itt a helyed az ellenség sátrában. Hagyd ezt a haszontalan háborúságot. Térj meg velünk sátradba. Ott királyatyád ravatala, Angliában pedig az ország trónja vár.

Richard herceg csak állt némán. Tekintete messze kalandozott. Mintha csak lélektelen porhüvelye támaszkodott volna kardjára, amelynek széles acélja meghajlott terhe alatt.

Az egész sátor feléje feszült. Minden pillantás úgy tapadt rá, mint a vaspor a bűvös erejű delejre. De a herceg közömbös volt minden tekintet iránt. Nem érezte magán a szemek tüzét. Lelkében valami emberfölötti tusa háborgott és olykor egy-egy nagy belső megrázkódtatás ereje végigvonaglott az arcán.

Percekig meredt így maga elé.

Aztán megtántorodott. Lezuhant a földre és odaborult a porba a legátus lába elé:

- Atyám, bocsáss meg nekem és könyörögd szegény lelkemnek a Mindenható kegyelmét. Az Úr legyen irgalmas hozzám.

És a legátus lehajolt a porban fekvőhöz, felemelte magához és megcsókolta.

A föld paradicsomkertje volt ez.

A tenger kék mosolyt sugárzott. A pazarló természet süppedő, zöldbársony szőnyegeket terített az enyhe lankákra. Közben egy-egy bércóriás állt őrt magasba nyúló szirtkopjával. Vad folyók tajtékos habja zuhogott az álmos völgyek homályába. S a szikrázó hódiadémos tetők narcisszuszi vággyal bámulták magukat az azúros tótükrökben.

Hajnalra kelve és alkonytájt haragosan parázslottak a kopasz mészsziklák és a virágpompás mezők andalító édességébe odvas barlangszádák ásították bele borongó titkukat. .

A szelíd báj megejtő varázsa tusázott itt a borzongató félelemmel. A karcsú, fehér tornyok ezüst szavú harangjait talán láthatatlan angyalkezek lóbálták. De a Fekete Hegyek rengetegeiben, évszázados törzsek lombboltos oszlopcsarnokaiban, régi, rossz hírű romok zugolyai közt ősi pogány idők babonás lényei élhettek még. Baklábú faunok viháncolhattak dévaj nimfákkal és az irdatlan bozótokból éjszakánként a Gonosz szakállas farkasainak kár hozott vonítása dalolt versen yt a kísértetes széllel.

De a mélyívű öblök partján, a termékeny folyóvölgyekben a magányos büszkeségben tornyosuló bércek fen- síkjain kincses városok állottak, messze fehérlő, csipkés, tornyos, erkélyes kastélyokkal. Barcelona, Perpignan, Montpellier, Narbonne, Béziers, Marseille, Carcassone, Foix díszes tetőikkel, cirádás ormaikkal, óngyűrűkbe foglalt színes ablakkarikáikkal, amelyeken szivárványt gyújtott a bűvész napsugár, mint színes drágakövek ragyogtak a feléjük siető vándor elé.

Derűsebbek, zsibongóbbak voltak itt az utcák és terek, mint a komor északi városok szűk sikátorai. Még a nehézkes román ívek is könnyebbekké váltak, megkarcsúsodtak a sok kecses faragás díszétől. A paloták kiugrói fölött oszlopos loggiák kacagtak bele a kékségbe és tele- tüdővel szívták a kakukkfűtől, levendulától, vad rozmaringtól balzsamos fuvalmat. A déli órákban a nap égő heve ellen világos, sávos szöveteket sátraztak föléjük s a szellők, mint szakadatlan örömünnep libegő lobogóit rázták, csattogtatták sok lenge fodrukat.

Valamennyi déli város közt a leghatalmasabb, legszebb és leggazdagabb Tolosa volt. Még Hursio gót vezér alapította, aki megtörte volt a római császárok uralmát s azóta az ő fiai és unokái uralkodtak itt. Falai alatt már lapályra ért és megszelídült a Garonne. Fővárosa és középpontja volt annak a csodálatos világnak, amelyet a hómezős Alpok és a napsütötte Pireneusok között, a Loire szőlővel borított lankáitól le az Azúrpart óriás kertjéig igéző varázsú költészet zengett be. A szerelem szívekbe írt törvényei kormányozták ezt a földet. Ünnepért, táncért, fényért rajongó népében az északi vér keveredése hűtötte a déli tüzet és mór beszüremlések gyújtottak benne vágyat távoli, titokzatos kabalák bűbája iránt.

A franciák Toulouse-nak nevezték és királyuk legfőbb hűbérura volt fejedelmének. De Raimon gróf, e néven már ötödik, dús városában, mint független úr kormányozta terjedelmes birtokait. Hadat viselt az angol király ellen. Dacolt Aragónia királyával és minden fejedelem keresve kereste értékes szövetségét. Országa nagyobb volt, mint a francia királyé. Tizennégy nagyhatalmú vazallus gróf hódolt neki, mint, hűbérurának. Az övé volt Narbonne hercegség. Aquitánia és Provence téréi nem ismertek hatalmasabb urat nála és őt tekintették a déli népek álmában eggyé forrott, latin római birodalom koronázatlan császárának.

A hatalmas tengerek roppant útjait nyitotta meg országa előtt Narbonne, amelynek utcáira és tereire belépett a tenger, akár a messze álomvárosban, Velencében. Gályái véle versenyezve hordták az aranyat, drágaságot s az ismeretlen földek dús terményeit fűszeres, napvarázsos keleti partokról. A tolosai nagyúr hűbére volt a fellegülte csúcs kemény szikla vára, Foix és a Foix-t őrző öt báróság, ahonnan a Pireneusok bércei fölött uralkodott.

Az övé volt Montpellier, ahol derűsebb, szabadabban szárnyaló volt a méltóságos tudás is, mint a komor Párizsban a Sorbonne szürke boltjai alatt. Észak felé, pedig az elcsitult Aude hajlatában a tornyoknak valóságos kőerdejével állt őrt a várak királya, Carcassone.

A tolosai vár hatalmas kövekből rakott bástyafalaival maga is kora egyik legfélelmesebb erőssége volt és szinte bevehetetlennek számított. A legbelső övezeten belül magasan és büszkén állt a grófi kastély. Tágas lovagtermei, öblös toronyfülkéi, virágos szőnyegekkel és puha állatbőrökkel beterített, ágyas kemenátái királyi pompával és fénnyel voltak berendezve. A vastag, nehéz boltívek s a mélynyílású, keskeny ablakok komorságát tarka faliképek enyhítették. Sötétek voltak a képek színei is, de a mély lilák, a haragos bíborok, a tompa, bronzos aranyok, a sárkányokkal küszködő vitézek, különösen pedig Sátán úr félelmes torzsága, kegyetlen és szilaj kedvtelései felgyújtották rajta a képzeletet és látomásokat varázsoltak a színes ablak karikáin beporló szivárványpász- tákba.

A vörös kőből faragott kandalLoban nyugtalan lánggal égtek a jószagú fahasábok. A széles szíjhevedereken ringó, vaskos tölgytuskókból díszesre faragott ágyat egészen a közelébe húzták, mert a pattogón zsongó hasábok melege a lángok köré húzódott, mint a fényszomjazó pillék és kerülte a messze, homályban maradt zugokat. Az ágy mögött villogó, rézgyűrűkön omló kárpit redőzött. Haragos zöld selymét dúsan keresztezték az aranyszálak mintái s a kereszteződések síkjaiban soha nem látott mesemadarak zöldből kékbe csillanó, fémes villódzású tolla pompázott.

Az ágy drága selymekbe bujtatott bőrvánkosain könyökére dőlve hevert Raimon, Tolosa grófja. Időtől megtört vonásaira imbolygó világot permetezett a gyantás fáklya, amelyet az előbb szúrtak rá az egyik érckandeláber szögére a fegyverhordozók. Ennek a remekmívű kandelábernek csodájára jártak a kastély ritka drágaságokhoz szokott vendégei. Granadai mór mester kovácsolta. Pikkelyes, duzzadt begyű, kígyónyakú sárkány volt. Tüskés gerincének középső hegyére erősítették a fáklyát.

A gróffal szemben is ült valaki. Egészen összekuporodva, az állatbőrökkel bélelt székben, az ülést tartó két faragott oroszlán közt. Vén ember volt. Roskadt testű. Homlokát barázdák árkolták. Tört fényű szeme mélyén bánat bóbiskolt. Pedig valamikor alig volt nála szebb szavú trobér. Ventadouri Bemard híre versenyt szállt Provence-ban a gencián-illatú széllel. És ahová eljutott, ott megigézte a szíveket. Urának, Ventadour grófjának asszonyát is úgy megbűvölte, hogy nem is tudott már egyébre gondolni, csak a lovagra és énekére. Nem volt már se nappala, se éjjele. De kegyetlen férje, hogy ezentúl csak sötét éjszakája legyen, a vár legpenészesebb tornyába záratta, az énekest pedig elűzte udvarából.

Bernard lovag, bánatának súlyos terhével bujdosásnak adta magát, hogy mennél távolabb kerüljön attól a helytől, ahol szíve ilyen fájdalmas sebet kapott. Így jutott el a messze Normandiába, ahol a szőke Eleonóra hercegnőt úgy meghatották régi bánatok szépségétől illatos énekei, hogy talán még forróbban megszerette a szomorú énekest, mint Ventadour grófnéja, aki öblös torony fenekén vezekelt szánandó szerelméért.

De Eleonóra és Bemard trobér holdas szerelmének is hamar siralmas vége szakadt. Henrik angol király kérte feleségül Eleonórát és magastatú hajóin, dagadó vitorlákkal vitte át a haragos tengeren. Bemard úr megint magára maradt elszakíthatatlan ikertestvérével, a bánattal és ismét keserítő kíséretében járta a véget nem érő vándorlások útját. Végre a nemes tolosai gróf fogadta magához, akinek lakomáktól és dalnokversenyektől hangos udvara feledtette tarka forgatagával az énekes örökös szomorúságát.

- Már csak ez a bor tartja bennem a lelket - sóhajtotta inkább, mint mondta Raimon gróf és kortyintott egyet az aranykupában gyöngyöző nehéz rousilloni borból.

- A halálnál sokkal szomorúbb a szerelem - mondta bólogatva Bemard úr - szüntelen sajgó tövis s ha kihúzod, még gyilkolóbban tüzel a helye.

- Mégis szép volt az élet - fohászkodott a gróf.

- Gonosz kórság az élet, - ellenkezett Bemard úr - mázsás teher, a testünk sötét átok urnája, Sátán úr ármányos keze formálta.

- Igaz, sajog minden porcikám, égő szaggatások hasogatják a bensőm, a mellem lyukas fújtató.

- Szabadulás lesz a halál.

- Mégis iszonyat szorongat. Milyen a lépés a lát-hatatlan küszöbön át?

- Öröm, boldogság! Belehullni a nagy éjszakába. Aludni álomtalan és nem tudni Róla.

- A bánat elvette az eszedet, Azon a sötét kapun túl kezdődik az igazi élet. Vége nem lesz soha. Örök hányódás és ki tudja, milyen pállott és gyötrelmes poklokon.

A gróf fájdalmasan nyögött, szeme riadtan kerülte a láng ide-oda táncoló fényét.

Feje lecsüggedt. Nem volt ereje a kupát emelni.

Mikor újra felpillantott, mintha valami enyhülés de-rengett volna tekintetében.

- Békét akarok ... Hozass papot!

Bemard úr felcsattant:

- Papot? Hát ezért oktattalak a tökéletes tanra. Ezért tártam fel előtted a titkokat, a nagy Manes, a kaldeus mágusok és a rejtelmes Triszmegisztosz bölcsességét?

- Békét akarok... háborog a lelkem ... Fertelmes fenevadak marcangolják... tüzes karmokkal... Elvesztem!

A gróf felsikoltott és zihálva hanyatlott hátra a vánkosokra.

Bemard úr mélyen megrendülve állt föl. Raimon gróf arcán ott vonaglott a haláltusa kínja. Homlokán fagyos veríték gyöngyözött. Foga összecsikordult.

Bemard úr odahajolt hozzá. Egészen közel. Olyan súgva mondta, mint aki a gyűrött vánkosokban is ólálkodó füleket sejt: