Tartalomjegyzék

Ajánló

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

ÁDÁM

Epilógus

Tormási Vyktória

Rólunk szólt

Tormási Vyktória: Rólunk szólt

©Tormási Vyktória

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/TormasiVyktoria/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309259

mobi ISBN 9786156309266

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ajánló

Az élet tele van váratlan fordulatokkal, és sosem lehet teljes mértékben belenyugodni abba, hogy igen, én tudom, milyen lesz a jövőm, hiszen elterveztem pontról pontra, nem érhet meglepetés. Jó, mégis fura belegondolni abba, hogy ez egyáltalán nem így van. Mert sosem tudhatod, mit hoz a másnap. Lehet, becsődöl a cég, és egy nap kirúgnak majd. Viszont ha nem leszel munkanélküli, sosem kezded el a saját vállalkozásodat, sosem teljesedsz ki testileg és lelkileg, sosem éred el a saját céljaidat. Ezért kell alkalmazkodni és megragadni az új lehetőségeket, mert egyáltalán nem tudhatod, mit tartogat számodra az élet.

Anna és Ádám története megtanította számomra azt, hogy hiába van előttem egy nagy cél, ha valami másként történik, nem biztos, hogy rossz vége lesz. El kell fogadni, még ha nem is tetszik elsőre. Nem kell minden a rózsaszín cukorfelhőről szólnia, szükségesek a hullámvölgyek is, hogy megérezzük azt az oldalát is a világnak, amitől például eleinte óvjuk a gyermekeinket, és sokszor magunkat is, amikor nem merünk belevágni az ismeretlenbe.

Azért ajánlom ezt a történetet, mert egy jó példa az olvasó számára. főleg ha elgondolkodik a történéseken, nemcsak elolvassa, hogy egy újabb könyv kerüljön fel az „idén olvasottak” listájára. A törté-net elején Anna egy olyan lehetőséget kap, amit kár és vétek lenne nem kihasználni, emellett új embereket is megismer. Kétszeresen lép ki a komfortzónájából, kétszer mondja azt magának, hogy igen, képes vagyok az újra, nem félek az ismeretlentől. Ez a gondolat pedig hihetetlenül fontos a mai világban; fontos, hogy merjünk és megéljük a pillanatokat.

Mondhatom azt is, hogy a Rólunk szólt kellett már a magyar szórakoztató irodalomba, kellett azért, hogy egy kicsit visszarántson a földre.

Ajánlom ezt a történetet mindazoknak, akik nem egy tipikus Hamupipőke történetet akarnak olvasni, akiknek hozzám hasonlóan elegük van a boldog befejezésből, és szeretnének egy kiadósat sírni. Vyki könyve nem tökéletes, megvannak a maga hibái, tisztelem és becsülöm, amiért ezt felvállalja. Ez az első befejezett regénye, amit ezelőtt tíz évvel írt, ennek ellenére nagyon kevés olyan ,,vakvágánynak számító” baki van a történetben, ami dramaturgilag nem állja meg a helyét. Éppen ezért gondolom úgy, hogy nagyon jó úton halad afelé, hogy a történetei ismertebbek legyenek akár a nagyobb olvasói berkekben is, hiszen van bennük potenciál, megérdem-lik a figyelmet.

Kabai Krisztina

újságíró, blogger, író

1. fejezet

– Anya! Én szárnyalni akarok a világ színpadán. Az égre festeni érzelmeket. Fájdalmat és derengő boldogságot. Én akarok az lenni, aki hattyúként lengi be a teret, s álmodozók szeme láttára festi rózsaszínre a valóságot. A valóság egy árny, melyet a realisták burokként fonnak maguk köré. De higgyétek el nekem, a jövő az álmodóké.

Anyám hangja a mai napig a fejemben visszhangzik. A szomorúság, a csalódottság, hogy nem adhatja meg azt, amire vágyom. Gyermeki fellángolás vagy sem, a szülő a gyermek álmainak pásztora. Az őrzője. Terelgeti őket, és féltőn óvja egészen addig a pillanatig, míg a zord farkasbőrbe bújtatott világ szét nem marcangolja azokat.

– Anna! Nekünk erre nincs pénzünk. Sajnálom, kicsim.

Elcsuklik a hangja. Hallom a kétségbeesés torkán lefolyó könnyeit. Elsétál mellőlem, hogy ne lássam, de már nem vagyok annyira gyerek. Tudom, hogy ebben a világban a pénz a hatalom, de én bebizonyítom, hogy ez nem így van; a hatalom a tehetség és az akarat.

Apró tenyerem lenyomata ott ékeskedett a kristálytiszta stúdió üvegfalain. Ahogy távolodtam, éreztem, hogy ez most más. Nem gyermeteg fellángolás. Nyomot akartam hagyni a világban. Nagyobbat, mint egy tenyérlenyomat az üvegen. Akkor, ott, cirka nyolcévesen eldöntöttem a sorsom, és ettől senki nem tudott eltántorítani. Hattyú akartam lenni a tóban, kecsesség a szélben, látvány a naplementében. Soha nem gondoltam magamra világmegváltó hősként vagy híres filmcsillagként; úgy gondoltam, elhamvadok az emlékkel, melyet a jelentéktelen tegnap hagy maga után.

Én a jelenben akartam lenni valaki. Nem számít, ha később senki nem emlékszik rám, most lássanak. Most kapjam a tapsot. S ha majd a síromnál senki nem emlékszik a nevemre, csak egy tábla karcolja az akkori jelenbe nevem apró foszlányait, én akkor is tudni fogom, hogy éltem. Sőt mi több, az álmomnak éltem. Nem azért kell harcolni, hogy emlékezzenek ránk; azért kell harcolni, hogy lássanak.

– Fel nem foghatom, Anna, hogy a fenébe tudsz te ilyen korán kelni – támolyog ki Noémi a szobájából. Szőke haja ahány szál, annyifelé áll, nyúzott arcára még rá van karcolva a tegnap éjszaka. Esetlenül csoszog felém, mert ezt, amit művel, járásnak aligha lehet nevezni. Maximum úgy egyéves korban.

– Tudod, nagyon sokat segít, hogy nem nyakaltam be fél vödör Margaritát – kacsintok rá a kávésbögrém felett. Hazudnék, ha azt mondanám, nem tölt el elégedettséggel minden szenvedős másnap reggele. Anyám mindig azt mondta: aki éjjel legény, legyen nappal is az, és én nem szeretem ezeket az éjszakai portyákat. A sötétség alvásra való, nem pedig duhajkodásra.

– Ah… nem ittam még elég kávét a cinizmusodhoz – fintorodik el. Szemével könyörgőn bámul felém, hogy töltsek neki is egy jó nagy bögrével a fekete, életet adó löttyből. Bár csodákra nem képes, mégis elhiteti, hogy a fejében lévő virtuális balta el fog tűnni pár korty után, és nem hasogatja tovább.

Fejét támasztva könyököl a konyhaszigeten. Hatalmasat kortyol, majd ismét felém néz.

– Piszok disznóság, hogy kora reggel is úgy nézel ki, mint egy Neutrogena-reklám. Most komolyan, vannak neked pórusaid? – néz rám hunyorogva, mintha tényleg ki tudná szűrni az arcomon lévő pórusokat. Mereven bámulom egy ideig, majd felelek.

– Az alkohol és az éjszakai élet öregíti a bőrt – tudálékoskodom, és leülök vele szemben a Büszkeség és balítélet kötetemmel, hogy még indulás előtt olvashassak egy kicsit – és legfőképpen ne kelljen hallgatnom Noémi szenvedését. Bár ez a trükk nála soha nem vált be, és ahogy a sejtésem beigazolódik, most sem.

– Oh, blee – fintorog egyet gyerekesen –, az unalom pedig megöli a lelket.

– Arra célzol, hogy unalmas vagyok? – lapozok egyet, el sem emelve tekintetemet a könyvről. Nem most kapom meg először ezt a jelzőt és erősen gyanítom, nem is utoljára. Annak, aki nem az intellektus vagy a művészet világában leli örömét, elképzelhetetlen, hogy valaki egy könyv által sokkal több izgalmat megélhet, mint azt bárki is gondolná.

– Jaj, bocs, igazi vad kaland lehet a kiskosztümös könyv mögött – kortyol egy hatalmasat a kávéjába. Úgy látom, kezd hatni, mert egyre jobban tágul ki a pupillája. Talán már lát is engem, nem csak megszokásból beszél.

– A művelődésbe még nem halt bele senki – lapozok egyet unottan

– Ja, igen. Tegnap láttam Albert Einsteint a sarkon – forgatja a szemét cinikusan

– Einstein nem a… áh, mindegy, hagyjuk! – adom fel a vitát. Úgysem tudom neki megmagyarázni az igazamat. Ha valaki szentül hisz valamiben, akkor hajthatatlan.

Noémi maga az éjszaka királynője. Gyönyörű, magabiztos. Mindig tudja, kivel hogyan kell beszélni, hogy levegye a lábáról. Teljesen az ellentétem. Amíg ő extrovertált, pörgős személyiség, egy pillanatra sem áll meg, addig én nyugodt, introvertált típus vagyok, aki szívesebben bújik éjszaka ágyba egy könyvvel, nem pedig a reménytelen másnaposság gondolatával. Már ha csak azzal.

– Na, és megtaláltad életed szerelmét tegnap éjszaka? – vetem oda kissé költői kérdésként, hiszen pontosan tudom a választ. Mindig ugyanaz, csak a nevek változnak. Van, hogy hétről hétre.

– Érzem a rosszallást a mondatban, de ami azt illeti, könnyen meglehet – rántja fel a vállát kislányosan.

Elmosódott sminkjétől elég nehéz komolyan venni őt. Olyan, akár egy kiégett, sínylődő bohóc, aki már csak az éjszakát mulattatja. Még a haja is passzol ehhez a képhez. Ha nagyon koncentrálok, talán még pirosnak is el tudom képzelni aranyszőke haját. Gyanakvó mosollyal nyugtázom, hogy újra bepasizott – mint mindig, de ezek a kapcsolatok nem túl hosszú életűek.

– És hogy hívják?

Kínos kérdés, de nehogy azt higgye, csak ő piszkálódhat.

– Öhm… Zoli? Vagy Peti? Vagy talán Márk? – sandít oda félszemmel, a döbbenet pedig teljes mértékben kiül az arcára attól, hogy még ő maga sem tudja az új „élete szerelmének” a nevét.

– Igen, ezek a nevek valóban hasonlóak, könnyű őket összekeverni – sóhajtok nagyot. Nem tudom, miért megyek bele ebbe a beszélgetésbe. Jobban nem érzem magam tőle, ellenben nem akarom megbántani Noémit azzal, hogy burkoltan könnyűvérűnek nevezem. Hiszen nincs ilyen szándékom. Mindenki úgy éli a maga életét, ahogy neki az jólesik. És Noémi valóban nem futó kalandokat keres, egyszerűen csak túl hiszékeny, ha szerelemről van szó.

– Én legalább kihasználom a fiatalságomat – dől hátra elégedetten a bárszéken.

– Igen, ahogy más is kihasználja a fiatalságodat – lapozok újra.

Noémi megelégeli, hogy csak a könyvem mögül beszélek hozzá, így egy gyors mozdulattal lecsapja azt a pultra.

– Na jó, idefigyelj, Mary Poppins! Ma este eljössz velem bulizni – néz mélyen a szemembe. Fekete szembogara teljesen összeszűkül. A hideg ráz tőle.

– Ugyan már, Noémi, még a tegnapit sem heverted ki, máris bulin töröd a fejed? – sóhajtok nagyot.

Sokatmondóan húzza fel a szemöldökét, amivel hangtalanul is felteszi nekem a kérdést: „Ezt most komolyan megkérdezted?”

– Bocs, nem gondoltam át – veszem újra az arcom elé a könyvet, de ő ismét kikapja a kezemből és becsukja messze a pult végében, hogy el se érhessem.

– Ne terézanyáskodj itt nekem! – emeli fel a mutatóujját fenyegetőn.

– Ahhoz képest, hogy nem olvasol könyvet, meglepően sok nevet ismersz az irodalomból.

Felállok és elmosom megüresedett bögrémet. A cinikus megjegyzést meg sem hallva folytatja az esti parti tervét, amibe valami botor gondolat hatására engem is belesző.

– Ma este buli lesz a Vasmacskában. Valami helyi banda lép fel.

– Hú, tényleg? De izgi! – ugrálok lelkesedést színlelve

– Komolyan? – derül fel egy pillanatra naivan az arca

– Nem! – vágom rá harciasan. – Mennem kell dolgozni.

– Aj, Anna, kérlek! Te vagy a legjobb barátnőm, és nagyon szeretlek.

Utálom ezt a vernyogó hangot. A szeretlek szótól meg egyenesen a hideg ráz. Nem mintha bármi baj lenne vele, csak az emberek olyan közönyösen dobálóznak vele, hogy mostanra teljesen elveszítette az értelmét. Szeretnek ők mindent, csak tisztában nincsenek a szó jelentésével. Talán pont ebből a megfontolásból nem tudom kimondani senkinek, még a szüleimnek sem. Pedig őket mérhetetlenül szeretem, és hálás vagyok nekik az egész életemért, a gyerekkoromért, a jövőmért, amit megteremtettek, és valószínűleg tudják is ezt, mégsem mondtam nekik ki soha, mennyire szeretem őket. Talán abba a melankolikus tudatlanságba ringatom magam, hogy a gondolatok feleslegessé válnak szavakká formálva. Elvesztik a jelentőségüket. Pedig tudom, hogy nem így van. Nem mindig van így...

A szeretet nyelve egy olyan összetett fogalom, melynek kinyilvánítását még jócskán tanulnom kell. Nem úgy, mint Noéminek, aki bárhol, bármikor zokszó nélkül megölel, mindenféle feszengés nélkül, ha ahhoz van kedve. Én persze abban a pillanatban sóbálvánnyá dermedek, de ez már mellékes. A szeretlek is már lassan kötőszóvá válik nála. Remélem, egyszer majd megéli azt a pillanatot, mikor színtisztán, igaziból mondhatja ki – igen, én téged szeretlek –, és vissza is kapja.

– Mindmáig nem értem, miért – vetem oda a vállam felett

– Hogy miért szeretlek? – vonja fel íves szemöldökét értetlenül.

– Hogy miért vagyok a barátnőd – szólok oda neki, miközben húzom fel a dzsekimet.

– Mert cuki vagyok, és ha én nem lennék, pár év múlva balettcipő- és tüllszoknyakupac alatt találnának meg a beporosodott lakásban, a könyveid között, öt macskával.

Szép védés. Először megsimogat a bájos stílussal, aztán pofán vág az igazság jobb egyenesével.

– Nem szeretem a macskákat.

Gyatra mentség, de csak ennyire futja. És igaz is. Bár nem tudom, miért nem szeretem őket, hisz’ ugyanolyan maguknak valók, mint én. Talán pont ezért. Azt mondják, az ellentétek vonzzák egymást, és ez igaz a kapcsolatokra is: minden álmodó mellé kell egy realista, aki a földön tartja, vagy alkalomadtán fordítva. Talán ezért kedvelem Noémit: ő az örök álmodozó, aki néha az én hófehér felhőimet is rózsaszínre festi.

– Anna!! – kiáltja el magát olyan éles és fülsiketítő hangon, amitől még a denevérek is felrebbennének.

– Jó, oké – adom be végül a derekam. – De akkor egy időre leszállsz rólam.

A boldogságtól ugrándozva vonul be a szobájába, és már keresgél is a szerelései között az esti bulira. Nem értem, hogy csinálja. Ennyi életkedv egy gyerekben nincs, mint benne. Egyik pillanatban még mosott rongyként ül előttem, a másikban már viháncolva tervezi az esti partit. Hogy mikor jut ideje és energiája a munkájára, nekem az érthetetlen. Riporterként persze elengedhetetlen ez a határozottság és lendület, de hogy lehet az, hogy minden átmulatott éjszaka után gyönyörű istennő-külsővel lép a kamerák elé? Lehet, hogy van valami abban a Margaritában, ami tartósít. Mindegy. Nincs időm ezen gondolkozni. Noémivel ellentétben nem gazdag szülők gyermekeként kerültem erre a Föld nevezetű bolygóra, így két állás és a fősuli között ingázom. Amikor Budapestre érkeztem, egy koszos kis garzonlakásban kuporogtam három másik idegen csajjal a suliból. Nem volt túl felemelő érzés, de legalább megfizethető volt és gyorsan eljutottam melózni is és suliba is. Aztán egy megmagyarázhatatlan csoda folytán Noémi belibbent a kávézóba, ahol dolgozom. Szó szerint libben. Nem lehet nem rá figyelni abban a pillanatban amint átlépi a küszöböt. Szőke haja bársonyosan omlott a vállára egészen a derekáig. Bézs magassarkú cipőt és kiskosztümöt viselt. Odajött a pulthoz. Valami oknál fogva szimpatikus lettem neki, és egy rövidke beszélgetés után – amiben elárultam a céljaimat, álmaimat, és hogy hol élek jelenleg – felajánlotta csodaszép panorámájú lakásának második szobáját a belvárosban. Mert ő ilyen. Nem ismer félelmet. Nem számít neki az, hogy egy idegent enged a lakásába, mert hát mi baj történhet, egyszer élünk, nem igaz?

Bevallom, én kicsit féltem, de osztozni egy garzonon a többi csajjal még viszolyogtatóbb volt, mint egy luxuslakás a belvárosban. A panoráma felé billent a mérleg nyelve és kockáztattam. Plusz egy szadista gyilkos csak nem mászkál Gucciban és iszik latte macchiatót dupla tejszínhabbal, ugye? Ezzel nyugtattam magam – és bejött. Azóta három év telt el. Én végzős vagyok a művészeti egyetem balett tagozatán, ő pedig sikeres riporterként járja az utcákat – és olykor az éjszakákat. Valami aljas, sunyi módon belopta magát a szívembe a maga életvidám természetével és lehengerlő stílusával. Én soha nem tudtam ilyen lenni. Nem érzem jól magam, ha rám irányul a figyelem. Jó, a színpad más. Ott nem az emberekre koncentrálok, hanem magára a táncra, az érzésre, arra, hogy milyen szerencsés is vagyok, és hogy a határ a csillagos ég. De Noémi… neki az egész világ egy nagy színpad, ahol ő a sztár. Talán ez tetszett meg benne leginkább. Hogy olyan felszabadult személyisége van, amit én mindig is irigykedve néztem.

A metró talán az, amit a legkevésbé tudtam megszokni Budapesten. Alapból, lemenni a föld alá nekem túl Tininindzsa teknőcös, arról nem is beszélve, hogy az a mérhetetlen tömeg, ami ott vár, a legrosszabb rémálmaimban bukkan elő. Minden irányból el vagyok szigetelve, még a fejem felett sincs szabadulási lehetőség. Na nem mintha amúgy egy buszmegállóból el tudnék repülni, de akkor is frusztráló. Így hát napi szinten buszozom. Sokkal lassabb, de nem baj.

Noémi szerint őrült vagyok. Talán igaza van, de az embernek vannak stichjei, amiket nem tud megmagyarázni. Az már más kérdés, hogy belém körülbelül tíz ember stichje szorult. A kopott ülések valahogy visszaadják egy kicsit gyermekkorom varázsát, mikor busszal mentünk a suliba. Szeretem nézni a tájat, a környezetet utazás közben. Ilyenkor mindig elkalandozom. Valahova messze.

Nem mintha nem lennék teljesen megelégedve az életemmel, de az ember mindig többet akar. Vagy csak szimplán egy tündérmesét, ami beszórja csillámporral a szürke hétköznapokat. Tíz perc buszozás után meg is érkezem a napom első állomásához. Az időjárás éppen kezd kilépni hótaposó cipőjéből, hogy lazább topánra váltson. Szeretem ezt az időszakot. A tavaszt. Minden olvad ki a didergő télből. A húsz foknak örülünk mintha még soha nem éreztünk volna melegebb, bársonyosabb érzést a bőrünkön. A tavasz egy csoda. Határozott léptekkel tartok a stúdió felé. A kis balerinanövendékek már biztosan tűkön ülve várják a kezdést. Ez a legnagyszerűbb a gyerekekben; olyan örömöt látnak a világban mely belőlünk már rég kiveszett. A korral az ember túlzottan realista lesz, pedig a világnak szüksége van álmodozókra. Olyanokra, akik színesre festik az eget és a szivárványt.

– Jó reggelt – lépek be fülig érő mosollyal az ajtón. – Pár perc, és kezdhetünk.

Gyors öltözködés után kilépek a reménytől csillogó szemű kislányokhoz és szüleikhez a terembe. Szeretek balettot oktatni. Csodálatos látni, ahogy újra meg újra átélhetem általuk azt az álmot, vágyakozást, amit én éreztem anno, mikor belekóstoltam a balett világába. Egyetlenegy szívfájdalmam, hogy a fiúk még mindig cikinek érzik azt, ha balettozniuk kell, holott ez korántsem olyan kislányos dolog, mint amilyennek kívülről látszik. Komoly fizikai erőnlétre van szükség ahhoz, ha valaki igazán akarja csinálni. De talán majd egyszer eljutunk odáig is a világ nézeteiben, hogy hiába divat a sztreccs farmer, menő lesz az is, ha kemény munkával szerzi meg valaki azt, amit akar. Azt viszont szívmelengető látnom, hogy sok apuka büszkén hozza a lányát ide a foglalkozásra, és üli végig csillogó tekintettel az egész órát. Az apa–lánya kapcsolat felbecsülhetetlen és leírhatatlan. Egy lány az apjáról veszi a mintát, hogy ki legyen élete férfija. Na persze ez mindenkor apa, de a szerelemről beszélek én most. Édesapám mindig támogatott, bármibe is kezdtem. Szerencsés vagyok, hogy ilyen példa állt előttem. Tisztában vagyok azzal is, hogy nem mindenkinek adatik meg ez a kiváltság. Ebben az esetben is az apa mintájára választ az ember lánya, csak ilyenkor esetenként inkább az ellenkező irányba hajlik és a szöges ellentét felé vonzódik. Apa anno ugyanilyen csillogó szemmel ülte végig az előadásaimat, vigasztalt, ha elrontottam valamit, és mellettem állt a legnagyobb baklövésben vagy akár büszkeségben.

– Jó hírem van, kislányok – lépek be a terembe, ahol tíz copfos leányzó sorakozik körülöttem, az izgalomtól kitágult pupillával isszák minden szavam. – Három hónap múlva lehetőséget kaptunk, hogy a Budapesti Balett színpadán lépjünk fel.

– Éljen! – hangzik az ujjongó válasz.

Az egyetem nagylelkűen megengedte, hogy a tavaszbúcsúztató bálon, amely minden évben már hagyománynak számít, a kis csoportommal megmutassuk, mit tudunk, egyben felmérhetik a jövő tanoncainak nemzedékét is.

– Kezdjünk is neki a gyakorlásnak, hiszen egy pillanat alatt itt lesz a nagyszínpad – kacsintok feléjük, ők pedig szorgos méhecskékként kezdenek nyújtani, hajlongani, bemelegíteni az órához.

Heti két alkalommal tartom meg a foglalkozásokat itt, a galériában. Egy óra kőkemény balett, aztán félóra modern tánc, szabadfoglalkozás levezetésként. Ilyenkor bármilyen zenét hozhatnak, ami éppen aktuálisan menő – vagy csak szeretik –, és akkor kitombolhatják a munka fáradalmait. Vicces, hogy elméletben tisztában vagyok azzal, hogy szükség van a lazításra, mégis sátánista gondolatként kúszik az agyamba, ha a legjobb barátnőm véletlenül el akar hívni bulizni egyet. Gyakorlatban már nem mennek olyan jól a dolgok. Képtelen vagyok a lazításra. Tizenhat éve küzdök azért, hogy elérjem azt, amit akarok. Hogy ott állhassak Nagy- Britanniában a The Royal Ballet tündöklő fényében. Alább nem adom. Szeretem Magyarországot, itt van a múltam és a jelenem, de a jövőm valahogy távolabbi vizekre sodor engem.

Az idő gyorsan elröppen a kis tüllszoknyás hercegnők társaságában. Ugyan nem kötelező ez az öltözet, pláne nem egy szimpla foglalkozásra, na de hát melyik kislánynak lehet megmagyarázni, hogy a csillogó tüllszoknya nem elengedhetetlen kellék? Csoda, hogy nem ebben vacsoráznak és alszanak. Irigylem néha őket. Az a felhőtlen szabadság, ami bennük létezik, él és ragyog, olyan csoda, ami belőlünk, felnőttekből az idő előrehaladtával szép lassan kikopik. Hogy a társadalom öli-e meg vagy mi, saját magunk vagyunk a gyilkosok, azt még nem tudom, de elvész mindenkiből a varázs, és robotokká válunk az élet futószalagán. Azt, hogy vajon ez mikor következik be, az idő és az életkörülmények döntik el. Mindenesetre szerencsés az, aki álmodó tud maradni egy ilyen világban.

– Jól van, leányzók nagyon ügyesek voltatok ma is – csapom tapsra kezem. – Mindenkinek kellemes hétvégét kívánok. Kedden találkozunk.

Mosolyogva nézem, ahogy boldog arccal odaszaladnak a szüleikhez. Ilyenkor mindig elfog a honvágy. Hiányzik a családom, hiányzik néha a nyugodt élet. Hogy a Zselic dombságai és tiszta levegője vegyen körül. Baranya megye számomra legszebb községében tölthettem a gyermekkorom; Mozsgón, ami maga a tündérország. Talán az elfogultság beszél belőlem, de a legszebb hely, amit valaha láttam. Vágyakozva gondolok mindig vissza a tájra, ahol éltem. Soha nem hittem, hogy egyszer elköltözök onnan, de döntenem kellett. Ott nem tudok érvényesülni ezekkel a tervekkel, ehhez a város kell. De a mai napig, mikor csak átlépem a falu határát, a tüdőm megtelik a kristálytiszta levegővel, elönt a nyugalom és a béke. Egyszer talán visszaköltözöm, mikor már nem vágyom a sikerre. De most még itt kell lennem, sőt tovább kell innen is lépnem. Egy olyan világ felé, mely ismeretlen számomra. Ismét.

Az órámra pillantva elfog a pánik. Basszus, el fogok késni! Kicsit tovább húztam ezt az órát, mint kellett volna. Idegesen kapkodom a cuccomat. Még átöltözni sincs időm, így a szürke cicanadrágomban és lila lábmelegítőben indulok útnak. Sietősen rebegek egy „viszlát”-ot a szülők felé, és már ki is rontok az ajtón. A sarkon kifordulva azonban a lendületem megreked, én pedig visszapattanok, és egy pillanat alatt a földön találom magam. A fenekem egyből sajogni kezd az ütéstől, ahogy a betonra huppanok. Az emberek észre sem vesznek, vagy csak nem érdekli őket. Talán ha útban lennék valamelyiknek, még át is lépne rajtam. Na, ez a másik, amit nem tudok megszokni a városban. Ugyan nem vagyok egy társasági ember, de ez a mérhetetlen közöny még engem is el tud szomorítani.

– Hé, nagyon sietsz valahová – szólal meg egy hang felettem.

Komótosan feltápászkodom, mert még mindig nem fogom fel, mi is történt. A beton enyhén felhorzsolta a tenyerem.

– Nem tudsz vigyázni? – szólok oda a velem szemben álló srácnak foghegyről.

– Én? Te jöttél nekem – válaszol, de sunyi mosolyából látszik, hogy igencsak mulattatja a szituáció.

Tekintetem azonnal megragad a szemén. Életemben nem láttam még ilyen kék szempárt. Csak bámulok rá, mint valami sültbolond. Hatalmas dühkitörést terveztem a modortalanság miatt, hogy még arra sem volt képes, hogy felsegítsen, vagy legalább bocsánatot kérjen. De nem megy. A szám elfelejti a szavakat, és ezt ő észre is veszi. Mosolya még ördögibbre húzódik. Piszok disznó. Tisztában van az adottságaival, és ezt ki is használja úton-útfélen egy naiv kislány elcsábítására. Hát nálam nem jön be. Bár hazudnék, ha azt mondanám, nem babonáz meg, ahogy ébenfekete haja keretezi az arccsontját, benne pedig azt a csodás tengerkék szempárt. Nem! Anna! Térj már észhez. Késésben vagyok, és itt bámészkodom.

– Nekem erre nincs időm! Elengednél? – próbálom kikerülni, de az utamba áll

– Csak ha megmondod a neved – néz mélyen a szemembe kacér mosolyával. Tisztában van vele, hogy hatással van rám, de ezt – amennyire csak lehet – igyekszem palástolni.

– Nem, ez nem alku tárgya. Most elengedsz, vagy rendőrt hívok – fenyegetőzöm kissé erőtlenül. Ugyan mit mondanék a rendőrnek? Hogy a szépfiú nem akar elengedni? Hu, micsoda bűnügy.

– Rajta, csak tessék!

Sziklaszilárdan megveti a lábát előttem. Tisztában van ő is azzal, hogy a fenyegetőzésem elég abszurd. Fekete pólója alól dagadnak az izmok, ahogy határozottan összefonja maga előtt a kezét. Nem az a „minden szabadidőmet az edzőteremben töltöm” alkat, de látszik, hogy odafigyel a kinézetére. Mint ahogy mások is felfigyelnek rá.

– Engedj már! – taszítok rajta egy hatalmasat. Na, nem mintha lenne bármi esélyem, szerintem olyan érzés lehetett számára a taszigálásom, mintha egy termetesebb légy nekirepült volna a karjának, de ő kicsit rásegít nekem és arrébb lép, így ki tudok slisszolni mellette. Szemem sarkából még mindig látom azt az ördögi vigyort. Bevallom, nem tudom, honnan volt ennyi lélekjelenlétem, hiszen azért Pesten elég sok a perverz, oda kell figyelni az ember lányának, kivel kerül összetűzésbe. Bár rajta valahogy tisztán látszott, hogy nem az a lányokat a sikátorba vonszoló fajta. Inkább az, akikkel a lányok önként mennek el bárhová. Kétlem, hogy bármi szüksége lenne erőszakoskodásra.

Sebesen szedem a lábam, idegesen az órámra pillantok. Ha eddig nem lettem volna hatalmas késésben, hát most már abban vagyok. Ilyenkor érzem a kényszert arra, hogy káromkodjak egy hatalmasat, de az ehhez használható kifejezések rendszerint kimerülnek a „basszus” formájában a szótáramban. Nem úgy, mint Noémi, aki ha arra ad neki az élet okot, egy levegővel olyan körmondatot tud káromkodni, hogy attól egy kocsis is elpirulna. Bár azt azért hozzá kell tenni, hogy nem sűrűn használja ezt a képességét. Lopva azért hátrasandítok, de az embertömeg már elnyelte arcátlan támadómat. Hm, talán még egy kicsit sajnálom is. Bár nekem ez a „ki, ha nem én?”-stílus nem igazán jön be. Biztosan a kék szem. Ilyen tekintettel én is meg tudnám rengetni a földet.

Az órám pittyen egyet. Negyed tizenegy. Basszus! Anna, szedd már össze magad! Rohanok, ahogy csak bírok, ami, valljuk be, Pesten, ahol minden négyzetcentiméterre jut vagy öt ember, igen nagy kihívás. Úgy érzem magam, mint egy flippergolyó; csapódok emberről emberre, és csak reménykedni tudok, hogy hamarosan célba érek.

2. fejezet

Szerencsémre a kávézó, ahol még dolgozom, csak pár saroknyira van a galériától. Még nagyobb szerencsém, hogy Klára és Lajos, akarom mondani Louie, mert szerinte ilyen névvel sokkal jobban lehet olasz kávézót vezetni, szóval Kára és Louie nagyon jófejek. Igazán családias a hangulat. Amikor Pestre érkeztem, borzalmas honvágyam volt a kis falu után, és hogy ott mindenkit ismertem. Az emberek kedvesek voltak velem. De itt, Pesten… még csak egy mosolyt sem lehetett látni az arcukon. Aztán egy ilyen bánatos, elkeseredett napomon tértem be a Varga házaspár kávézójába a La Vargába. Igen, tudom, nem túl fantáziadús név, de maga a hely szívmelengető volt számomra, ahogy átléptem a küszöböt.

A sötét, kávészínű bútorok és a vajszínű falak valahogy vonzották a tekintetemet. Arról nem is beszélve, hogy az ajtó még be sem csukódott mögöttem, azonnal egy barátságos mosolyú asszonyt pillantottam meg a pult mögött. Piros-fehér pöttyös ruhája szokatlannak hatott; látszott rajta, hogy korban már túlhaladt az ötvenes évein, de pörgő-forgó rock and roll szoknyája örök fiatal bohóságról árulkodott. Csak álltam ott és néztem a teret, benne az embereket. Mintha Alízként átléptem volna Csodaország kapuját. Kis bokszok biztosították elkerítve a magánszférát a baráti beszélgetésekhez, de a tér egy nagy és kedves közösségről árulkodott. Akármerre néztem, az emberek mosolyogva beszélgettek, kevergették a kávéjukat. Sehol nem láttam az utcán tapasztalt mogorvaságot.

– Segíthetek, kedvesem? – szólalt meg a hölgy a pult mögött. – Vagy ha úgy kívánod, ott is rendelhetsz, bár ha nem haragszol, megkérnélek, állj egy kicsit oldalra, hogy a többi vendég be tudjon jönni. – Szavaiban nem volt semmi bántó, inkább kedves, lelkesítő kis csipkelődésnek mondanám.

Felocsúdtam a merengésből. Mennyire ostobán nézhetek ki itt, az ajtóban ácsorogva!

– Nem, nem. Bocsánat – hebegtem, és megindultam a pult felé. Felkászálódtam egy mahagóni színű bárszékre. – Szeretnék kérni egy… öhm… hát, nem is tudom.

Zavaromban még azt is elfelejtettem, mit akarok inni. A nő velem szemben lerakta a törlőrongyot és a bögrét, amit éppen vízmentesített, és immár minden figyelmét rám összpontosította.

– Te új vagy a nagyvárosban igaz? – kérdezte határozottan. Ugyan a választ megvárta, de tekintetéből látszott, hogy pontosan tudja: nem ennek a betondzsungelnek a szülötte vagyok.

– Ennyire észrevehető? – pirult bele az arcom.

– Szívecském, süt rólad az ártatlanság. Ezzel a bájos modorral az én szívemet elnyered, de sokan ki fogják használni.

Bátortalan mosolyt vetettem felé. Nem tudtam, erre mit mondhatnék.

– Klára vagyok, a kávézó tulajdonosa. Illetve az egyik tulajdonos. Ketten vezetjük a férjemmel – intett hátra egy zárt ajtó felé, ahol sejtésem szerint a szóban forgó férj volt található.

– Anna – mutatkoztam be kissé bátortalanul. Bár igyekeztem határozottnak látszani, Klára már akkor is átlátott rajtam, mint a fényesre törölgetett üvegpoharakon. Klára remek emberismerő. Ez talán veleszületett tulajdonság, talán az évek tapasztalata hozta elő belőle, mindenesetre a mai napig hálás vagyok neki azért, hogy már akkor látott bennem reményt.

– Nos, Anna. Mit szólnál egy latte macchiatóhoz? – emelt fel egy bögrét a pult mögül.

– Nem, köszönöm. Feketekávét kérek, egy cukorral – válaszoltam immár sokkal határozottabban. Ebben nem ismertem bizonytalanságot soha; a kávé szent és sérthetetlen számomra.

– Azt a mindenit! – csodálkozott kedves mosollyal Klára. – Még a végén kiderül, hogy a mimóza pofika igazi kemény csajt rejteget – kacsintott oda nekem, és egy piros virágos bögrében elém tolta a gőzölgő feketekávét.

Időközben annyira a szívembe lopta magát a hely, hogy napi rutinommá vált oda betérni. Klára, és később a megismert Louie is olyan kedves lett számomra, mint a családom. Miával, az egy szem pincérükkel is nagyon jól összebarátkoztam. Égővörös hajával és orrkarikájával ő tipikusan vad csajnak nézett ki, holott már volt egy ötéves kisfia és komoly párkapcsolata, bár még csak velem volt egyidős. Egyik reggel a szokásos körömet tettem a La Vargában, mondhatni a napi feltöltődést kerestem ott testileg és lelkileg is, amikor Klára megkérdezte, nem lenne-e kedvem nekem is beállni dolgozni hozzájuk. Elég jól fellendült a hely, és Mia nem győzi már egyedül a vendégeket.

Természetesen a legnagyobb örömmel mondtam igent. A pénz is jól jött pluszban, és azokkal tölthettem az időmet, akik igazán kedvesek voltak számomra. Így alakult hát, hogy másodállásban – vagy inkább harmadban, ha a sulit is beleszámítjuk – pincérnő lettem. Pincérnő, aki most késésben van. Lihegve toppanok be az ajtón. Klára a pult mögött áll, Mia pedig szorgosan sürög-forog.

– Ne haragudjatok – szaladok oda Klára mellé –, azonnal jövök.

A levegőt kapkodva próbálok nem elájulni. Kétségbeesetten látom, hogy már a főnökasszony is ott sürög-forog a pult mögött. Klára csak legvégső esetben áll már be dolgozni, amikor nagy szükség van rá. Annyi papírmunkája van, hogy csak néha, pihenésből dugja ki az orrát az irodából

– Ugyan már, kedvesem, azért nem ég a ház. Fújd ki magad, mert még a végén összecsúszol itt nekem – mosolyog melegen, de enyhe aggodalommal az arcán. Ezt szeretem benne. Anyai gondoskodással fordul mindig felém, és bár a munkát elvárja, mégsem az a rabszolgahajcsár típus. Ő azt vallja, hogy barátságos környezetben és a kölcsönös tisztelet megadásával a munkavégzés is sokkal gördülékenyebben működik.