A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Something Unexpected, 2023

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Vince, a bajnok (Keményfiúk 2.), 2023

Jax, a csábító (Keményfiúk 3.), 2023

A játszma, 2024

Copyright © 2023. SOMETHING UNEXPECTED by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-08-3

Az én Sarah-mnak és megingathatatlan imádatának
nagyanyja és Harry Styles iránt.

1. fejezet

Nora

– Ugye ez valami vicc? – mormoltam, ahogy megfordultam, és átkiabáltam a vállam fölött. – Ó, és kösz, hogy rendezhetem a számlát!

A pultos odalépett hozzám.

– Minden rendben, hölgyem?

Felsóhajtottam.

– Igen. A pasi, akivel a Tinderen megismerkedtem, egyáltalán nem olyan, mint vártam.

A bár túlsó végéből egy mély hang szólalt meg.

– Ezt a meglepetést! Talán valami normálisabb helyen kellene keresgélnie…

Pislogva bámultam az illetőre.

– Hogy micsoda?

A pasas megkocogtatta a poharában a jeget anélkül, hogy felnézett volna közben.

– Mi a baj? Nem olyan jóképű, mint a profilfotóján volt? Azért a pasik elég nagy hátrányból indulnak… Ti, nők a titkolózás királynői vagytok. Este egy hosszú hajú, napbarnított, telt ajkú csajjal bújok ágyba, reggel pedig olyan nő mellett ébredek, akit fel sem ismerek az erős sminkje, a brutális póthaja és a szájfelöltős rúzsa nélkül.

Ez most komoly?

– Talán ha nem lennél olyan udvariatlan, és ránéznél arra, akihez beszélsz, észrevetted volna, hogy nincs póthajam, minimális a sminkem, és természetesen telt formákkal rendelkezem mindenütt.

Ez láthatóan felkeltette a pasi érdeklődését. Felemelte a fejét, gyorsan végignézett az arcomon, majd pillantása a dekoltázsomra esett. Most először néztem meg magamnak úgy igazán. A férfi viselkedéséhez társuló arc egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre számítottam. Tekintve, hogy mennyire hevesen vette védelmébe a randipartneremet, úgy gondoltam, talán ő is egyike volt azoknak, akik csalódást okoznak a nőknek, de ez a pasi senkiben nem kelthetett csalódást. Fiatalabb volt, mint azt rekedtes hangjából feltételeztem. Sötétbarna hajára ráfért volna egy igazítás, mégis élveztem volna, hogy beletúrhatok, ha ő a tinderes partnerem. Határozott, férfias, borostás álla, sasorra, napbarnított bőre, akvamarinkék szeme, amelyet olyan sűrű, fekete szempilla keretezett, amilyet még életemben nem láttam, letaglózott.

Kár, hogy egy igazi seggfej beszélt hozzám.

Amikor végre találkozott a tekintetünk, felvontam egyik szemöldökömet.

– Melyikünk itt a sekélyes?

A pasi ajka megrándult.

– Sosem mondtam, hogy nem értékelem a szép dolgokat. Csak annyit, hogy adj esélyt a srácnak!

Fejemet ingattam.

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá, de a pasi azért nem volt olyan, amilyennek gondoltam, mert az ujján volt egy csík a jegygyűrűje helyén. Valószínűleg két másodperccel azelőtt vette le, mielőtt besétált ide. A véleményemnek semmi köze nem volt a külsejéhez.

– Akkor bocsánatot kérek – intett a férfi a pultosnak. – A hölgy következő körét én állom.

A félig megivott, drága whiskyvel teli pohárra mutattam, amit a tinderes otthagyott – készpénz nélkül.

– Mi lenne, ha ezt fizetnéd ki?

A férfi felnevetett.

– Rendben.

Belekortyoltam a boromba, még mindig füstölögtem az idióta miatt, akivel három napot csevegtem teljesen hiába. Végül ismét odakiáltottam Mr. Nagyokosnak.

– Hé, és te mit használsz?

– Tessék?

– Milyen randiappot? Azt mondtad, talán valami normálisabb helyen kellene keresgélnem.

– Ó! – vont vállat a pasi. – Nem használok.

– Nős vagy?

– Nem.

– Barátnőd van?

– Nincs.

– Akkor mit csinálsz… körbejársz a sarki boltban, és úgy teszel, mintha vásárolnál?

– Valami olyasmi – vigyorodott el a pasas. – Te a Tindert szoktad használni?

– Az attól függ, mit akarok.

– Ma este mit akarsz?

Végiggondoltam a kérdést. Lássuk be, három napja bukkantam arra a srácra a Tinderen, és a szállodám előcsarnokában lévő bárban találkoztam vele. Azt hiszem, egyértelmű volt a szándékunk. De nem is a dolog fizikai része volt a lényeg – legalábbis számomra.

– Felejteni – válaszoltam.

A férfi egy kis időre leeresztette a fensőbbség álarcát, majd megszólalt a telefonja, és fogadta a hívást.

– Mondd meg, hogy öt perc, és megyek! – szólt bele. – Fel kell mennem a szobámba, ott van a tájékoztatófüzet és a jegyzeteim. – Majd bontotta a hívást, és állával a pultos felé bökött. – Most mennem kell. Kifizethetem a fogyasztásomat?

A pultos biccentett.

– Hogyne!

– Kettőszáztizenkettes szoba. – Mr. Arrogáns a zsebébe nyúlt, és kivett egy marék készpénzt. Pár bankjegyet a pultra hajított, és felém mutatott. – A hölgy fogyasztását is írja a számlámra, jó?

– Rendben.

Felemeltem a boromat.

– Kár, hogy el kell menned, talán mégsem vagy akkora gyökér.

A pasi ajka megrándult.

– Én kértem a találkozót, úgyhogy nem mondhatom le. De ez az én bajom.

Elvigyorodtam.

– Az már igaz…

Figyeltem, ahogy feláll, és rájöttem, hogy több mint százkilencven centi magas, elegáns inge nagyon szépen simult a testére. Belegondoltam, hogy talán inkább az én bajom, hogy elmegy. Mindegy, a pasi egy bólintással eltűnt.

Negyvenöt perccel később megkértem a pultost, hogy tartsa a helyemet – annak ellenére, hogy én voltam az egyetlen vendég a bárban –, és kimentem a mosdóba. Ásítva mostam kezet, és úgy éreztem, ideje aludni mennem. Azonban amikor visszamentem a pulthoz, a székem melletti helyen ült valaki. De nem is akárki, hanem a korábbi, arrogáns, hihetetlenül jóképű pasas.

Helyet foglaltam, és észrevettem, hogy egy pohár bor van előttem.

– Milyen volt a megbeszélésed? – tudakoltam.

– Komolyan érdekel?

– Nem, de udvarias vagyok. Te is néha kipróbálhatnád – fordultam szembe vele, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy közelről még jobban néz ki. Soha nem gondoltam még arra, hogy egy tekintet perzselő lehet, de ennek a pasinak ez is megvolt. Perzselő, sokat ígérő tekintete. És iszonyú jó illata is, amivel szintén megfogott. – Tudod, nem kell udvariatlannak lenned csak azért, mert jóképű vagy. Talán a sarki boltban beválik, de nálam nem.

A pasi felvonta egyik szemöldökét.

– Jóképűnek gondolsz?

Égnek emeltem a tekintetemet.

– Jobb lett volna, ha az udvariatlanságról szóló részt hallod meg. Sejthettem volna, hogy csak ennyit szűrtél le belőle!

– Ezért választottad a tinderes pasast? Mert udvarias?

– Kedves volt, igen. Emellett jó humora volt, és megnevettetett.

A férfi felemelte a poharát.

– Kedves, és jó a humora, de nős, és rád verte a számlát. Talán meg kéne próbálnod a jóképű, de udvariatlan pasikat, nem?

Felnevettem. Igaza volt.

– Figyelj, van neved is? Vagy inkább szólítsalak Mr. Arrogánsnak? Mert magamban így nevezlek.

Mr. Arrogáns kezet nyújtott.

– Beck.

Amikor felé nyújtottam a kezemet, az ajkához emelte, és megcsókolta a kézfejemet. Egész testemben bizseregni kezdtem. Bár ezt nem akartam közölni vele.

– A sarki boltban így szokás? Kezet csókolsz egy idegennek, és meghívod magadhoz?

– A lakásom ötezer kilométerre van innen.

– Ó! Szóval nem akarod elfoglalni annak a pasinak a helyét, akinek kitettem a szűrét?

Beck elvigyorodott.

– Ha komolyan pótlékot keresel, akkor de, itt vagyok. De előbb azért szeretném megtudni a nevedet.

Felnevettem.

– Nora.

Beck bólintott.

– Nagyon örvendek, Nora!

– Mi szél hozott ide, a semmi közepére, Beck?

– A családomat látogatom meg. És téged?

– Csajos túrán vagyok. Pár napot itt töltünk.

Beck mobilja megszólalt a bárpulton. Előrehajolt, ránézett a kijelzőre, és a fejét csóválta.

– Fél napja vagyok távol, és kitör a forradalom az irodában.

– Nem akarod felvenni?

– Várhat holnapig.

– Mi a foglalkozásod, hogy ilyen népszerű vagy?

– Fúziókkal foglalkozom.

– Menőnek hangzik, de igazból fogalmam sincs, mit jelent ez.

– Az attól függ. Néha a vállalatom segít hasonló méretű cégeknek összeolvadniuk és egyetlen, nagy konglomerátummá válniuk. Máskor segítünk egy befolyásos cégnek átvennie egy gyengébbet.

– És a gyengébb cég szeretné, hogy őt átvegyék?

– Nem mindig. Vannak barátságos tranzakciók, és vannak problémások is. Az a tranzakció, ami miatt ma folyton hívogatnak, nem éppen problémamentes – kortyolt bele az italába Beck. – Neked mi a foglalkozásod?

– Képes albumokat adok ki.

– Olyan vastag albumot, amiben utazásokról meg divatról szóló fotók vannak, és amit az emberek előszeretettel hagynak elöl a lakásukban?

– Igen, pontosan!

– Akkor újságíróként vagy fotósként dolgozol?

Vállat vontam.

– Azt hiszem, mindkettőt én csinálom. Bár még ma is szürreális számomra, hogy képes vagyok megélni abból, amiben ilyen jól érzem magam. Korábban újságírást tanultam, szerettem volna író lenni. A fotózás mindig is a hobbim volt, most azonban megírom a szöveget és fotózok a könyveimhez.

– Hogy kerültél a szakmába?

– Az egyetem után megkerestem egy ügynököt abban a reményben, hogy eladja a krimit, amit akkoriban írtam. Abban az időszakban volt egy blogom, amivel csak úgy a magam örömére foglalkoztam. A New York utcáin élő hajléktalanokat fotóztam, és mindegyik fotó alá odakanyarítottam egy kis történetet arról, akit a fotó ábrázolt. Az e-mail-címem mellett mindig ott szerepelt a blogom linkje is. Az ügynökömnek, akinek elküldtem a krimimből fejezeteket, nem tetszett a történet, de rákattintott a blogomra mutató linkre. Megkérdezte, lenne-e kedvem inkább ilyen jellegű könyveket írni. Én igent mondtam, és a következő nyolc év során huszonöt ilyen kiadványt jelentettem meg a különböző városok utcáin élő emberekről. Tavaly elkezdtem egy új kollekciót, ami egyes városok graffitiművészeiről és -művészetéről szól.

– Ez sokkal izgalmasabbnak hangzik, mint az én munkám.

Elmosolyodtam.

– Abban biztos vagyok. Nagyon szerencsésnek tekintem magam a karrier szempontjából. Olyasmit csinálok, amit szeretek, jól megélek belőle, és beutazhatom a világot. Emellett útközben csodálatos emberekkel ismerkedhetek meg, és a könyveim eladásaiból befolyó összeg bizonyos százalékával a hajléktalanok otthontámogatásában is részt veszek.

Beck pillantása az arcomat pásztázta.

– Mit akarsz elfelejteni, Nora?

Egy másodpercbe telt rájönnöm, mire kérdezett rá. Azt mondtam neki, hogy a tinderes pasival felejteni akarok.

– Időnként mindenki felejteni szeretne, nem gondolod?

– Talán – dörzsölte meg Beck a felső ajkát. – De általában egy bizonyos dolgot, mondjuk zűrös párkapcsolatot, stresszes munkát, anyagi gondokat vagy családi problémákat.

Végighúztam ujjamat a pohár aljára kiült párán, míg Beck csendben várta a válaszomat. Szembefordultam vele.

– Tudni akarod, miért inkább a Tinderen keresgélek ahelyett, hogy a sarki boltban vagy egy bárban ismerkednék?

– Miért?

– Mert könnyebb olyan pasit találni, aki boldogan elfeledtet velem dolgokat, és nem kérdezi meg, hogy miért csak szexet akarok tőle.

Beck üdvözlésként felemelte a poharát, majd az ajkához vitte.

– Értem.

Ahogy ivott, észrevettem a vastag órát a csuklóján – Audemars Piguet, és nem Rolex. Mindig úgy éreztem, hogy egy férfiról nagyon sok mindent elárul a karórája. A legtöbb férfi a Rolexet státusszimbólumnak használja, és eldicsekszik azzal, hogy megteheti, hogy egy autó árát viseli a csuklóján. És tudják, hogy ezzel mások is tisztában vannak, mivel a Rolex a világ egyik legnépszerűbb luxusmárkája. Másrészt viszont az Audemars Piguet nem mond valami sokat annak, aki nem szereti az órákat, és nagy általánosságban drágább. A legtöbb férfi a Rolexet mások miatt hordja, de az Audemars Piguet-t mindenki maga miatt viseli. Mr. Öntelt szintet lépett nálam.

Egy férfinál gyakran azt is megfigyelem, hogy milyen italt rendel. Amikor visszatértem a mosdóból, Beck pohara tele volt, így nem voltam biztos benne, hogy pontosan mi az a borostyánszínű folyadék. Úgy gondoltam, valamilyen whisky.

– Skót whisky? – intettem az előtte álló pohárra.

Beck felém nyújtotta.

– Whisky. Van kedved megkóstolni?

– Nem, de kíváncsi lennék, mi a neve.

Beck félrehajtott fejjel nézett rám.

– Miért?

– Nem tudom. Mindig is úgy gondoltam, hogy egy bizonyos fajta férfi egy bizonyos fajta italt rendel. – Pillantásom a csuklójára esett. – Egy karóra is sokat elmond az emberről.

– Tehát az órám és az, ha megmondom, milyen whiskyt iszom, segít kiderítened, milyen ember vagyok?

Vállat vontam.

– Talán.

Beck kiitta, ami a pohárban volt, majd intett a pultosnak, aki azonnal odajött.

– Mit is mondott, mi ez a márka? – tudakolta Beck.

– Hillcrest Reserve a neve. Nagyjából tizenöt kilométerre innen gyártja egy harmadik generációs whiskyfőző.

Beck előretolta a poharát.

– Köszönöm! Ha lehet, szeretnék kérni még egyet.

Amint a pultos elment, Beck rám nézett.

– Szóval Hillcrest Reserve a neve.

Összevontam a szemöldökömet.

– Amikor megrendelted, nem tudtad?

Beck a fejét ingatta.

– Nem. Megkérdeztem, van-e valami helyben készült, kisebb kiszerelésű whisky. Amikor utazok, szeretek kipróbálni helyi ételeket és whiskyket. Én Manhattanben élek. Bármelyik bárba besétálhatok, és rendelhetek egy kétszáz dolláros Macallant. Hillcrest Reserve-öt azonban nem kapok.

Elmosolyodtam.

– Ez tetszik.

– Meglepettnek tűnsz. Gondolom, a választásom nem illik ahhoz a típushoz, aminek gondoltál.

– Nem éppen.

– Mit gondoltál, mit iszom?

Még szélesebben elmosolyodtam.

– A kétszáz dolláros Macallant, amit bárhol megkapsz.

Beck felnevetett.

– És milyen típusú pasi rendel ilyet?

Belekortyoltam a boromba, és letettem.

– Az a fajta, aki Manhattanben él, fúziókkal foglalkozik, elegáns öltönyt és Rolexet visel. Tulajdonképpen minden Wall Street-i seggfej, aki a Cipriani előtt ácsorog a happy hour alatt péntek délután.

Beck hátravetett fejjel felkacagott. Én megsértettem, ő pedig jól szórakozott rajtam.

– Azt hiszem, elég szar első benyomást tettem rád…

Halálosan komoly arcot vágtam.

– Azt mondtad, valami normálisabb helyen keressek partnert magamnak…

– Úgy gondoltam, jobbat érdemelsz.

– Szerintem te kamuzol. Csak azért vagy most kedves, mert tudod, hogy egy kötöttségek nélküli éjszakát akartam, és úgy gondolod, van esélyed pótlékként fellépni.

– Miért, lemaradtam a listáról?

Egy pillanatig végignéztem rajta. Istenem, de jóképű!

– Nagyon rezeg a léc, bár irtó jól nézel ki.

Lassú, szexi mosoly ült ki Beck arcára.

– Tetszik az őszinteséged!

– Nekem meg az állad vonala.

Beck szeme felragyogott.

– A nagy farkam még jobban fog tetszeni!

Alsó ajkamba haraptam. A beszélgetés olyan fordulatot vett, ami általában a Tinder-üzeneteimre volt jellemző. Ott azonban ez volt a természetes, mintsem arról kelljen társalognom, hogy miért akarom egy kis időre elfelejteni az életemet.

– Honnan tudjam, hogy nem te vagy a baltás gyilkos?

– Honnan tudtad, hogy a tinderes lúzer nem az volt?

Igaza van. Belekortyoltam a boromba.

– Hány éves vagy?

– Elég öreg ahhoz, hogy tudjam, mihez kezdjek veled, és elég fiatal ahhoz, hogy ne legyen szükségem a kis kék tablettára.

Elvigyorodtam.

– Valóban? Tudod, mihez kezdj velem?

Öntelten elmosolyodott.

– Igen, tudom.

Szinte pattogtak köztünk a szikrák. Valamiért úgy gondoltam, hogy ez a pasi beváltaná az ígéretét. Talán a csendes magabiztossága miatt, vagy mert egy ilyen jóképű pasinak biztos nagy gyakorlata van. Az utóbbi lelombozott volna, ha nem csupán egyéjszakás kalandot keresek, de nem igazán számított, ha a célomat, az egyszeri alkalmat elérem vele.

Belenéztem a túlságosan is kék szemébe.

– Akkor mondd el!

– Mit mondjak el?

Az arcára kiülő, ravasz mosolytól majdnem visszaszívtam, amit kérdeztem. Majdnem.

Beck felemelte a poharát, és kiitta az italát, majd a fülemhez hajolt.

– Azzal kezdeném, hogy beletemetném az arcomat a puncidba, addig, amíg el nem élvezel a nyelvemtől. Aztán ájulásig kefélnélek.

Ó, egek! A lábujjaim görcsbe rándultak! Benne vagyok!

Beck elhúzódott tőlem, és felvonta egyik szemöldökét.

A határán voltam annak, hogy azon agyaljak, őrültség-e latolgatni, hogy felvigyem ezt a pasit a szobámba. Amíg gondolkoztam, véletlenül lenéztem.

Szent isten! A nadrágja szorosan rátapadt a combjára, és jelentős dudor türemkedett ki alatta. Egy nagyon hosszú, nagyon vastag dudor.

Olyan nő vagyok, aki hisz a jelekben, és ezt a jelet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Úgyhogy kiittam a maradék boromat, két szállodai kulcskártyám közül az egyiket kiemeltem a táskámból, és a mellettem ülő férfi elé csúsztattam.

– Kettőszáztizenkilences szoba. Adj nekem tíz percet, gyorsan felfrissítem magam.

2. fejezet

Beck

– Merre vagy? Most voltam az irodádnál, és sötét van. A Franklin-megbeszélés tíz perc múlva kezdődik.

Megnyomtam a gombot, hogy kihangosítsam a telefonomat, és letettem a fürdőszobai pultra, hogy befejezzem a borotválkozást.

– Idahóban vagyok.

– Idahóban? – ismételte Jake. – És mi a francot keresel te ott?

– Képzeld el, Sun Valley nagyon népszerű hely, sokan szeretnek itt sziklákról leugrálni. Azért utaztam ide, hogy egy kicsit nagyanyánk lelkére beszéljek, mivel letiltotta a hívásaimat, és nem tudom felhívni.

– Ó, Jézusisten! Hagyd már békén szegényt! Éli az életét, azt csinál, amit akar.

– Mondd, említette már neked, hogy szeretné kipróbálni a szárnyasruhás-repülést?

– Nem, de valószínűleg én sem említettem neki, hogy én meg tavaly szerettem volna kipróbálni a nővérruhás-repülést azzal a kis ápolónővel, aki bejárt hozzá. A családi ünnepségeken nem jelentünk be mindent.

A testvérem sosem aggódott semmiért. Talán azért, mert még huszonhárom éves volt, és legyőzhetetlennek hitte magát. Tíz évvel és egy házassággal ezelőtt valószínűleg én is sokkal kevesebbet aggódtam.

– Azt hiszem, az a barátnője, akivel utazgat, kicsit instabil lelkileg, és ő veszi rá mindenféle őrültségre.

– Ezt miből gondolod?

– Először is, tegnap ez a nő küldött nekem egy üzenetet, hogy hajoljak előre, és kapaszkodjak meg a bokámba jó erősen, és akkor talán fellátok a fejemig a seggemen keresztül.

– Nagyi barátnője üzenget neked?

– Nagyi megadta a számát vészhelyzet esetére, közvetlenül azelőtt, hogy letiltott.

– Kitalálom: te azóta zaklatod ezt a kedves, idős hölgyet, mivel nem éred el nagyit?

– Kedves, idős hölgyet? – húztam ki a bőrt a nyakamon, hogy tökéletesen leborotválhassam. Amikor az államhoz értem, megvágtam magam. Francba is! Vacak, olcsó szállodai borotva! Egy fecni vécépapírral állítottam el a vérzést. – Az a kedves, idős hölgy azt mondta nekem, hogy én vagyok a szürke marcipán egy szivárványszínű tortán.

Jake felnevetett.

– Öregem, az a nő bosszant téged, pedig még nem is ismer. Lazíts már! Nagyi próbálja egy kicsit jól érezni magát. Az ő helyében én is három hónapig élném világomat, mintsem egy évig várjam, hogy mikor halok meg.

Összevontam a szemöldökömet. Nem vagyok hajlandó ismét belemenni ebbe a vitába. Három hónappal ezelőtt nagyanyámmal közölték, hogy kiújult a hasnyálmirigyrákja. Tíz éven belül harmadszor, de most átterjedt a tüdejére és a nyelőcsövére. Az orvosok szerint egy újabb kör kemó és sugárzás valószínűleg csak meghosszabbítaná a várható élettartamát három hónapról kilencre. Bár azt is mondták, hogy egy százalék esély van arra, hogy a kezeléstől a rák tünetmentes állapotba hozható, és még sokkal tovább marad velünk. Nagyi azonban most úgy döntött, hogy nem kér a kezelésből, és ezt a döntését mindannyian támogattuk, bár én önző módon szerettem volna, ha legalább megpróbálja, hogy még tíz év múlva is velünk lehessen.

Aztán úgy döntött, hogy belevág ebbe az őrült túrába egy számunkra ismeretlen nővel, és mostanában egyre inkább úgy érezzük, hogy ez egy igazi öngyilkos küldetés.

– Mennem kell. Nem tudom, mikor indulnak, és még innom kell egy csésze kávét, mielőtt vitázni kezdek nagyival.

– Mit csináljak a megbeszéléssel?

– Intézd el!

– Általában utálod azt, ahogy intézem a dolgokat.

– Lepj meg! Na szevasz! – bontottam a hívást, és befejeztem a borotválkozást. Kicsivel később lementem a szálloda előcsarnokába, hogy igyak egy kávét. Miután töltöttem magamnak egy csészével, megfordultam, hogy tejszínt és cukrot keressek, és a tekintetem találkozott egy gyönyörű, zöld szempárral, ami villámokat szórt felém.

Francba is!

Nora. A gyönyörű szőke tegnap estéről.

Alig két méterre ült tőlem, egy asztalnál.

– Látod, megtaláltad a kávéhoz vezető utat – jegyezte meg Nora. – De tegnap este valahogy nem jutottál fel a második emeletre, ugye?

Zsebre dugtam a kezemet, és teljesen hülyének éreztem magamat.

– Ami azt illeti…

A beszélgetésünket ismerős hang szakította félbe.

– Jó reggelt, kedvesem!

Megfordultam, és ott állt előttem nagyanyám. Azt feltételeztem, hogy hozzám beszél, de amikor megpillantott, ráncba szaladt a homloka.

– Beckham! Mit keresel te itt?

– Azért jöttem, hogy egy kicsit a lelkedre beszéljek.

– Várjunk… – tátotta el a száját Nora. – Beck, vagyis Beckham, Louise mogorva unokája?

Odafordultam hozzá.

– Ismered a nagyanyámat?

– Ööö… két hete együtt utazgatunk.

– Te vagy Eleanor Sutton? Azt hittem, hogy a neved… – Basszus! Ugye, ez valami vicc? Fejemet ingattam. – A Nora… az Eleanor rövidítése?

Azt hittem, hogy Eleanor hetvenkét éves, és nem egy szőke, huszonéves bombázó.

Nagyi ránk mutatott.

– Ti ismeritek egymást?

Nem akartam elárulni nagyanyámnak, hogy közöltem a barátnőjével: ájulásig dugnám, aztán pedig visszatáncoltam. Fogalmam sem volt, mit válaszoljak. Szerencsére Nora talpraesettebb volt nálam.

Elmosolyodott, bár tudtam, hogy ez a mosoly kissé kényszeredett.

– Az előbb ismerkedtünk meg a kávésarokban.

Nagyanyám előrelépett, és arcon csókolt.

– Szervusz, drágám! Mindig örülök, ha látlak. De ha azért jöttél, hogy kioktass, akkor sajnos tartoztál az ördögnek egy úttal, és nyugodtan távozz azon az ajtón, amelyiken bejöttél.

Önkéntelenül is elmosolyodtam.

– Látom, hogy a ragyogó szellemed töretlen! Hogy érzed magad, nagyi?

– Ha az ostoba orvosok nem közölték volna velem, hogy az ördög visszatért, nem is tudnám. Talán kicsit hamarabb elfáradok, de elég sűrű a programunk.

– Ezt örömmel hallom. Hozhatok egy kávét?

– Azt hiszem, lassan indulnunk kell.

– Tulajdonképpen… – vonta össze a szemöldökét Nora. – Üzentem neked kora reggel, Louise. Lehet, hogy nem olvastad. Lemondták a ma reggeli ugrást az erős szél miatt. A cég annyit írt, hogy ebédidőben jelentkeznek, hogy délután bepótolhatjuk-e, de ha igen, akkor is csak négy órakor.

– Akkor… – fordult felém nagyi. – Élek, és teljes sminkben vagyok. Úgyhogy elvihetsz minket reggelizni, lehetőleg valami olyan helyre, ahol Kahlúát adnak kávé helyett.

Elmosolyodtam.

– Rendben!

– Azt hiszem, én inkább a szobámban maradok – jelentette ki Nora. – Kicsit elmaradtam a munkámmal.

– Enni azért kell! Hagyd, hogy az unokám fizesse a számlát! Talán azt is megmutathatja, hogy mégsem olyan kiállhatatlan, amilyennek az üzenetei alapján hinnéd.

Úgy tűnt, hogy Nora ismét ellenkezni akar, de nagyanyámnak nehéz volt nemet mondani.

– Gyere! – intett nagyi az előcsarnok felé. – Úgy volt, hogy most ugrani megyünk, úgyhogy minden teendő nyugodtan várhat még egy órát!

Nora kényszeredetten elmosolyodott.

– Rendben, menjünk!

* * *

– Én lágytojást kérek és egy kávét egy löttyintés Kahlúával – jelentette be nagyi a pincérnek.

A pincér elmosolyodott.

– Attól tartok, nincs Kahlúánk. Sajnos semmiféle alkohollal nem szolgálhatok.

– Semmi gond – paskolta meg nagyanyám a táskáját. – Van nálam. Majd tegyen úgy, mintha nem látta volna, hogy kicsit felöntöm az italainkat. Nem szeretném, ha miattam bajba kerülne, de azt sem akarom, hogy elvegye tőlem ezt a kis örömöt.

A pincér kuncogott.

– Nem látok én semmit.

Most Nora következett, hogy rendeljen. Ahogy beszélt, az ajkára összpontosítottam – a szájára, amiről ma reggel a zuhany alatt, miközben elintéztem magam, elképzeltem, milyen lenne, ha a farkam köré fonódna. Nem volt könnyű tisztességesen viselkedni tegnap este, főleg miután rájöttem, hogy egymással szemben van a szobánk. De amikor kifizettem a számlát, és megláttam, hány pohár bort fogyasztott Nora, képtelen voltam megtenni. Talán néhány nő megbánta, hogy velem töltötte az éjszakát, de egyik sem azért, mert nem volt olyan állapotban, hogy nemet mondjon.

– Uram? – Ahogy felpillantottam, a pincér várakozásteljesen nézett rám.

Nora ravaszkás mosolya elárulta, hogy sejti, mi járhatott az imént a fejemben.

Megköszörültem a torkomat.

– Én is lágytojást kérek és kávét tejszínnel. – Miután a pincér elment, az ölembe terítettem az asztalkendőt. – Ti honnan ismeritek egymást? Nem emlékszem, hogy utazás előtt említetted volna, hogy ismered Norát.

Nagyi megpaskolta Nora kezét.

– Egy épületben lakunk.

– Akkor már értem a blogot. – Nagyi bűntársa az utazás kezdete óta blogol az útjukról, levideózza őt, ahogy mindenféle őrültséget művel. Az oldal mottója az, hogy Élj úgy, mintha haldokolnál!

– Ezt hogy érted? – tudakolta Nora.

– Nos, én sokkal idősebbnek gondoltalak. Nem ismerek túl sok nagyanyám korú embert, aki blogol – pillantottam nagyira. – Már bocs!

Nora karba tette a kezét.

– Ha nagyanyád nem is sértődik meg ezen, én igen. Egy nőt nem gátolja az életkora. Miért hiszed azt, hogy csak egy fiatal blogolhat, vagy ugorhat ki egy repülőből?

Ó, egek! Tényleg ő az, akivel üzengettünk egymásnak!

– Nem azt mondtam, hogy az idősebbek nem képesek ilyesmire. Csak nem ismerek túl sok olyat, aki megtenné.

– Sosem gondolkodtál el azon, hogy ez talán azért van, mert a szűk látókörű fiatalok ageisták, és lebeszélik a családtagjaikat arról, hogy a legteljesebb életet éljék? Amikor pedig bátorítani kellene őket. Hiszed vagy sem, nagyanyádnak nem kellett a könyvtárban beiratkoznia egy számítógépes tanfolyamra azért, hogy letiltson téged!

Nagyanyámra pillantottam, aki elmosolyodott.

– Ne nézz rám ilyen segélykérőn! Azóta ásod a sírodat Eleanornál, mióta megadtam neked a számát vészhelyzet esetére!

– Ha már azoknál a csodálatos üzeneteknél tartunk – vette át a szót ismét Nora –, ha legközelebb udvariatlanul válaszolsz, vagy azt követeled, hogy adjak át egy üzenetet nagyanyádnak, főleg olyat, amiről pontosan tudod, hogy felzaklatod vele, akkor én is letiltalak!

Általában, ha valaki így beszél velem, az vörös posztó a szememben, és alig várom, hogy miszlikbe aprítsam. De a sors valamilyen szeszélye folytán csak az járt a fejemben, hogy milyen lenne négyszemközt vitatkozni ezzel a nővel – majd addig dugni, amíg nem változtat a viselkedésén.

Elvigyorodtam.

– Vettem. Kösz, hogy szóltál.

A kijelentésem láthatóan csak olaj volt a tűzre, és egy pillanatig eltűnődtem, hogy közlöm vele, hány tragikus szárnyasruhás-baleset történt az utóbbi években, csak hogy ismét vitázni kezdjünk. De aztán nagyi valami búvárkodásról kezdett beszélni, és ahogy Nora szeme felragyogott, attól megmelegedett a mellkasom. A búvárkodás elég ártalmatlannak tűnt…

– És amint kicsit belejöttünk – folytatta Nora –, elkezdik odacsalogatni őket.

– Odacsalogatni?

Nagyi bólintott.

– A cápákat.

Ennyit az ártalmatlan búvárkodásról!

– Ez most komoly, nagyi? Cápákkal akarsz úszkálni? Miért nem lehetne inkább simán csak úszkálni, és nézegetni a szép, színes halakat?

– Miért tenném, amikor végignézhetem, ahogy egy hatalmas, öt sornyi foggal rendelkező szörnyeteg megzabálja a szép, színes halakat?

– Tökéletesen megértem, hogy utazni szeretnél meg mindenféle programon részt venni, de miért kell ilyen veszélyes kalandokba bocsátkoznod? Sosem vágytál ilyesmire, csak azóta, hogy megtudtad…

Nagyi összevonta a szemöldökét.

– Megtudtam, hogy haldoklom. Nyugodtan kimondhatod, Beckham. Jelenleg úgy áll a dolog, hogy pár hónap múlva én már nem leszek. Miért ne csinálnék olyan dolgokat, amiktől adrenalinfröccsöt kapok, és félteni kezdem a saját életemet? Isten a tudója, ha otthon ülök, akkor nem félek semmitől. Mondd, mi a legrosszabb, ami történhet velem? Átmegyek a piroson, és elüt egy taxi? Érezni akarom, hogy élek! És ha egy kicsit előbb megyek át a túloldalra azért, mert a szárnyasruhám nem működik tökéletesen, vagy egy cápa szerint remek desszert leszek, akkor legalább irtó jól fog kinézni a halálhírem a lapokban!

Volt annyi eszem, hogy tudjam, mikor kell hallgatni. Majd négyszemközt beszélek nagyanyámmal, amikor nem ilyen harcias. Most témát váltottam, és próbáltam élvezettel végighallgatni az eddigi kalandjait. A reggeli további része békésen zajlott.

Miután visszamentünk a szállodába, nagyi azt mondta, lepihen egy kicsit. Kijelentette, hogy túlságosan izgatott volt a közelgő ugrás miatt, így alig aludt valamit éjszaka. Ezért felkísértem a szobájába, és megkérdeztem, együtt ebédelhetünk-e kettesben.

Az ajtóban arcon csókolt.

– Örömmel töltök veled annyi időt, amennyit lehet. De nem fogod elérni, hogy megmásítsam a döntésemet, Beck!

– Délben érted jövök, jó?

Úton a szobám felé úgy döntöttem, bekopogok Norához. Nagyra értékeltem, hogy megtartotta magának azt, ami köztünk történt, és tartoztam neki egy bocsánatkéréssel. Azt is felismertem, hogy ha Nora meg én egy csapat vagyunk, akkor nagyobb esélyem lesz meggyőzni nagyit. Bármilyen furcsa párnak is tűntek, láthatóan nagyon jóban voltak.

Amikor Nora ajtót nyitott, elkomorodott.

– Remélem, nem gondolod, hogy most bepótolod velem a tegnap estét! Amikor átvertél, ezt a lehetőséget elveszítetted.

– Ami azt illeti…

Nora be akarta csukni az ajtót.

– Nem akarom hallani a magyarázkodásodat! Így döntöttél, így jártál!

Az ajtónyílásba nyomtam a lábfejemet.

– Egy pillanat! Talán nem akarod hallani, de én akkor is elmondom.

Nora égnek emelte a tekintetét.

– Mondd el, amit akarsz, aztán menj!

– Hat pohár bort ittál. Amikor kifizettem a számlát, láttam.

Nora vállat vont.

– Mi az, talán túl magas volt a számla? Nem adok visszatérítést.

– Nem a számlát találtam túl magasnak, de a hat pohár bor miatt nem mentem fel hozzád, bármennyire is szerettem volna. És hidd el, hogy nagyon, de nagyon szerettem volna. Sőt, tíz percig álltam az ajtód előtt és győzködtem magamat, hogy nem vagyok egy szemétláda, ha bekopogok, hiszen te hívtál fel magadhoz. De végül képtelen voltam kihasználni egy nőt, aki túl sokat ivott.

– A hat pohárból csak kettő volt az enyém. Mielőtt a tinderes lúzerrel találkoztam, Louise és én megittunk egy-egy pohárral két hölggyel. Azt mondtam nagyanyádnak, hogy én fizetek. Tökéletesen józan voltam, főleg úgy, hogy órákon át ültem a bárban. – Nora félrehajtott fejjel bámult rám. – És egyébként már nagyon vártam, hogy kihasználjanak!

Lehajtottam a fejemet.

– Bassza meg!

– Na mindegy, ha már így alakult… Persze nem tudtam, hogy te vagy Louise unokája, aki olyan stílusban beszél velem, mintha az alkalmazottja lennék.

Végigszántottam a hajamon.

– Louise a nagyanyám. Aggódom érte.

Nora csípőre tette a kezét.

– Azért, mert életében először veszélyes dolgokat művel?

– Pontosan.

– Te tudtad, hogy nagyanyád vizsgázott merülésből? Az első nők között volt, akik 1967-ben levizsgáztak, és hivatalos papírt kaptak róla. A kedvence az volt, amikor hajóroncsokat néztek meg közelebbről.

– Mégis miről beszélsz?

– Tudtad, hogy Louise huszonhárom évesen evezett Lava Fallson, ami a világ egyik legveszélyesebb vízesése?

– Ez komoly?

Nora bólintott.

– Nagyanyád nem az a szerény ibolya, akinek gondolod. Igazi tökös csaj! Talán te is rájönnél, ha nem törékeny, idős hölgynek tekintenéd, akiről gondoskodni kell!

– Miért nem mesélt nekem erről soha?

Nora a fejét ingatta.

– Talán mert sosem kérdezted. Tudod, hogy ismerkedett meg nagyapáddal? Vagy miért megyünk el egy utahi farmra, hogy meglátogassunk egy férfit, akivel hatvan éve nem találkozott?

Norának igaza volt. De ettől csak egyre dühösebb lettem.

– Tudod, ki ült mellette nap mint nap az első hasnyálmirigyműtétje után? Vagy ki volt vele, miután a rák kiújult, és hónapokig rosszul volt a kezelések miatt?

– Nem azt kérdőjelezem meg, hogy fontos-e számodra nagyanyád. Csak azt mondom, hogy támogasd a döntéseiben, bármilyenek is azok.

Egy pillanatig hallgattam.

– Miért csinálod ezt?

– Mert kopogtál az ajtómon.

Fejemet ingattam.

– Nem. Miért utazol egy nővel, aki háromszor olyan idős, mint te vagy? Mi hasznod van belőle?

Nora orrcimpája kitágult.

– Mi hasznom van belőle? Na menj te a francba!

– Az emberek általában nem csinálnak olyat, ami nem hoz nekik hasznot valamilyen szinten.

– Mire célzol ezzel?

– Nem célzok semmire. Egyszerűen megkérdezlek, miért utazgatsz nagyanyámmal.

Nora válasza annyi volt, hogy rám mordult. Szó szerint rám mordult. Aztán becsapta az orrom előtt az ajtót.

Pislogtam néhányat, majd elmosolyodtam, ami engem is meglepett. Valószínűleg nem lett volna baj, ha megvizsgál egy orvos, de Nora Sutton pokolian szexi, amikor dühös.