A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Devil in Spring

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers, New York, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-709-2

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Carrie Feronnak – végtelen kedvességedért,
szorgalmadért, mélyre ható gondolataidért,
és mert örömöt hozol az életembe és a könyveimbe

LK

Prológus

Evangeline, Kingston hercegnéje kiemelte rugdalózó fiúunokáját a gyerekszoba mosdójában felállított kádból, és puha, fehér törülközőbe bugyolálta. A kisbaba viháncolva megfeszítette dundi lábát, és mindenáron fel akart állni nagyanyja ölében. Vizes kezecskéjével kíváncsian végigtapogatta Evie arcát és haját. A ragaszkodó markolászás megnevettette a nőt.

– Finomabban, Stephen. – Amikor a kicsi elkapta a nyakát ékesítő dupla gyöngysort, megrebbent a szeme. – Ó, igazán tudhattam volna már a fürdetés előtt, hogy ezt le kellene vennem. T-túl nagy kísértést jelent. – Evie mindig is enyhén dadogva beszélt, habár ez már jóval kevésbé volt feltűnő, mint fiatalkorában.

– Kegyelmes asszonyom… De hát én is kiemelhettem volna Stephen úrfit a kádból! – kiáltotta Ona, a sietve felé tartó fiatal dadus. – Hiszen alig lehet elbírni. Kész sózsák.

– A világon semmi gondot sem okozott – nyugtatta meg Evie. Csókot nyomott a kicsi rózsás arcára, és közben igyekezett kiszabadítani a markából a gyöngysort.

– Nagyon kedves a kegyelmes asszonytól, hogy segít a gyerekekkel a dajka szabadnapján. – A dadus óvatosan átvette a nőtől a kisbabát. – De bármelyik szobalány szívesen vállalná, hiszen önnek jóval fontosabb dolga van.

– N-nem lehet semmi fontosabb az unokáimnál. És szeretek is itt lenni, a gyerekszobában… Arra az időre emlékeztet, amikor a gyerekeim még kicsik voltak.

Stephen odakapott Ona fehér, fodros fejkötőjéhez, mire a lány elkuncogta magát. – Akkor most behintőporozom és felöltöztetem.

– Addig én összeszedem és elteszem a fürdető holmikat – jelentette ki Evie.

– De kegyelmes asszony, azt nem szabad! – A fiatal daduson jól látszott, hogyan próbálja eltalálni a helyes arányt a szigorú és rimánkodó hang között. – Ebben a finom selyemruhában semmiképpen sem… A szalonban kellene leülnie egy könyvvel… vagy hímezni valamit… – Amikor látta, hogy a nő már válaszra nyitja a száját, Ona jelentőségteljesen hozzátette: – A dajka elevenen megnyúz, ha tudomására jut, hogy akár csak ennyit is megengedtem.

Sakk-matt.

Evie tisztában volt azzal, hogy ha ezt a dajka megtudja, akkor mindkettejüket megnyúzza, ezért beletörődőn biccentett. Azt azonban nem tudta megállni, hogy el ne morogja az orra alatt: – Pedig még kötény is van rajtam.

A dadus arcán elégedett mosoly terült el, majd Stephennel a karján elhagyta a mosdót, és átment a gyerekszobába.

A kád előtti szőnyegen térdeplő Evie hátranyúlt, hogy kioldozza flanelköténye pántját. Közben némi bűntudattal elmerengett azon, mennyire nehéz is felnőni a szolgálók elvárásaihoz azt illetőleg, hogyan is kell viselkednie egy hercegnének. Mintha feltették volna magukban, hogy teája ezüstkanállal való kevergetésénél fáradságosabb tevékenységet nem végezhet. Már két unokája volt, ennek ellenére megőrizte karcsúságát és erejét – nem jelentett számára semmiféle gondot kiemelni a fürdőkádból egy vizesen csúszós testű kisgyereket, vagy a gyümölcsöskertben hancúrozni a kicsikkel. Előző héten a főkertész meg is rótta, amikor átmászott egy kövekből rakott falon, mert vissza akart szerezni néhány eltévedt játék nyílvesszőt.

Még mindig a szorosra csomózott pánttal vesződött, amikor léptek hangzottak fel mögötte. Bár egyéb nesz vagy jel nem árulkodott az illető kilétéről, Evie már azelőtt pontosan tudta, ki is érkezett meg, hogy a férfi térdre ereszkedett volna mögötte. Erős ujjaival félretolta a nő kezét, majd egyetlen ügyes rántással kioldotta a csomót.

Evie tarkójának érzékeny bőrét lágy lehelet cirógatta. – Látom, új dadust vettünk fel. Micsoda nagyszerű ötlet – suttogta a férfi. Résen volt, keze ügyesen belopózott a meglazuló kötény alá, és derekától a melléig végigsimított a nő testén. – Micsoda egy töltött galamb ez a kis fehérszemély. Már most megmondhatom, hogy remekül megy majd a sora nálunk.

Evie lehunyta a szemét, és hátradőlt a férfi széttárt combja között. Nyakán végigsuhant egy bűnre és élvezetre csábító gyengéd száj.

– De talán figyelmeztetnem kellene, hogy tartson tisztes távolságot a ház urától – folytatta a csábító hang. – Ugyanis hírhedt a kéjvágyáról.

A nő ajka mosolyra húzódott. – Erről már én is hallottam. És valóban olyan élvhajhász, mint amilyennek mondják?

– Nem, még annál is sokkal rosszabb. Különösképpen akkor, ha valami vörös hajú teremtés akad az útjába. – A férfi elkezdte kihúzogatni a tűket a nő hajából, aminek következtében a hosszú hajfonat leomlott az egyik vállára. – Szegény kislány… Attól tartok, nem lesz nyugta tőle.

Evie önkéntelenül beleborzongott a nyakára záporozó csókokba. – Akkor m-mégis hogyan kezeljem?

– Kellő gyakorisággal – tanácsolta két csók között a férfi.

A nő képtelen volt ellenállni, halkan felkuncogott, majd megfordult a férfi karjában, hogy a szemébe nézzen.

Még három évtizednyi házasság után is feldobogott a szíve a férje láttán, aki hajdan Lord St. Vincent, most pedig Kingston hercege volt. Sebastian csodálatos férfivá érett, akinek sikerült egyidejűleg elkápráztatni és megfélemlíteni a szemlélőt. Tíz éve örökölte meg a hercegi címet, s azóta az óriási hatalomhoz illő méltósággal viselkedett. Senki sem nézhetett azonban figyelemre méltó, egyszerre fagyos és tüzes pillantású világoskék szemébe anélkül, hogy eszébe ne jutott volna: egy időben ő volt a legérzékibb élvhajhász Angliában. Evie tanúsíthatta, hogy ezen a téren semmi sem változott.

Az idő eddig is kegyes volt Sebastianhoz, és látszott, hogy ez már így is marad. Rendkívül jóképű férfi volt, karcsú, elegáns, vörhenyes aranysörényébe a halántékánál már ezüstös szálak vegyültek. Mint egy idősödő oroszlán, akivel azonban még mindig veszélyes lenne ujjat húzni. Az érett kor hűvös, metszőn határozott tekintéllyel ruházta fel – olyan embernek látszott, aki már eleget látott és tapasztalt ahhoz, hogy csak ritkán foghassanak ki rajta, ha ilyesmi egyáltalán megtörténhetett. Amikor azonban mulatságosnak vagy meghatónak talált valamit, a mosolya egyszerre vált tüzessé és ellenállhatatlanná.

– Ó, hát csak te vagy az? – jegyezte meg enyhén meglepett hangon Sebastian, s mintha elgondolkodtatta volna, hogyan is kerülhetett a fürdőszobaszőnyegre, ahol térden állva a feleségét ölelgeti. – Már épp arra készültem, hogy megrontsak egy vonakodó cselédlányt… Te azonban keményebb dió vagy.

– Engem is nyugodtan megronthatsz – vetette fel vidoran Evie.

Férje elmosolyodott, ragyogó tekintete gyengéden végigsuhant a nő arcán. A helyére simított néhány fürtöt, melyek hajdani rubinvöröse mostanra a sárgabarackéra emlékeztető árnyalattá szelídült. – Hiszen már harminc éve próbálkozom ezzel, szerelmem. Azonban minden eltökélt erőfeszítésem ellenére… – Finoman vágykeltő csókkal becézte a nő ajkát. – Még mindig ugyanolyan ártatlan a tekinteted, mint azé a félénk, petrezselymet áruló lányé, akit annak idején megszöktettem. Nem tudnál legalább egy kicsit megcsömörlöttnek tűnni? Mintha teljesen kiábrándult lennél? – Evie próbálkozásai láttán halkan felnevetett, majd újra megcsókolta, ám ezúttal hosszabban, olyan incselkedő és érzéki módon, amitől a nő szíve szaporábban kezdett verni.

– Miért is kerestél? – tudakolta bágyadtan Evie, s hátrahajtotta a fejét, amikor a férfi szája végigsiklott a nyakán.

– Hírt kaptam a fiadról.

– Melyikről?

– Gabrielről. Valami botrányba keveredett.

– Miért van az, hogy amikor elégedett vagy vele, akkor mindig a te fiad, amikor pedig valami gazságot művel, rögtön az enyém lesz? – tudakolta a nő, miközben Sebastian lekapta róla a kötényt, és hozzáfogott a ruha vállfűzőjének meglazításához.

– Minthogy én vagyok az erényes szülő, teljességgel ésszerű, hogy a komiszságot kizárólag tőled örökölhette – magyarázta közben.

– Ez p-pont fordítva van – közölte a nő.

– Fordítva lenne? – Sebastian Evie mellét cirógatva fontolóra vette a dolgot. – Én lennék a pajzán szülő? Nem, kicsikém, ez lehetetlen. Biztosra veszem, hogy te vagy az.

– Nem, te vagy az – jelentette ki határozottan a nő, de a légzése kapkodóbbá vált, ahogy a férfi simogató keze egyre intimebb tájakra tévedt.

– Hmmm… Hát ezt most rögtön tisztáznunk kell. Már viszlek is az ágyba.

– Várj csak. Előbb mondd el, mi történt Gabriellel. Netán… azzal a nővel kapcsolatos a botrány? – Többé-kevésbé köztudott volt, hogy Gabrielnek viszonya van az amerikai nagykövet feleségével. Evie természetesen a kezdetektől fogva mérhetetlenül rosszallta a kapcsolatot, és abban reménykedett, hogy hamarosan véget is ér. Ennek már két éve.

Sebastian felemelte a fejét, enyhén összevonta a szemöldökét, lenézett a hitvesére és sóhajtott egy rövidet. – Egy gróf leányát sikerült kompromittálnia. Az egyik Ravenel lányt.

Evie a homlokát ráncolva eltűnődött a néven, amit ismerősnek talált. – Ismerjük talán a családot?

– Többször is találkoztam az öreg gróffal, Lord Trenearrel. A neje amolyan felszínes, könnyelmű, ingatag teremtés volt… Találkoztál is vele egy növénykiállításon… az orchideagyűjteményéről beszélgettetek.

– Igen, már emlékszem. – Evie sajnos egyáltalán nem találta rokonszenvesnek a nőt. – Van egy lányuk?

– Kettő is, ikrek. Az idei báli szezonban mutatkoznak be a társaságban. Úgy fest, az idióta fiadat sikerült az egyikkel in flagrante delicto kapni.

– Az apjára üt – jegyezte meg Evie.

Sebastian rendkívül sértett képet vágott, egyetlen rugalmas mozdulattal felállt, és magával húzta a nőt is. – Az apját sosem kapták el.

– Nekem azért sikerült – szögezte le önelégülten Evie.

– Igaz – nevette el magát a férje.

– Egyébként pontosan mit is jelent az, hogy in flagrante delicto?

– Szó szerinti fordításban? „Míg izzik a bűn.” – Könnyed mozdulattal felkapta a nőt. – Úgy vélem, helyénvaló lenne ezt érzékletesen szemléltetnem.

– No de a b-botrány! Mi van Gabriellel, meg a Ravenel lánnyal, meg…

– Mindenki más várhat – jelentette ki határozottan Sebastian. – Hát legyen, tízezredszer is hozzáfogok a megrontásodhoz, Evie, de szeretném, ha ezúttal odafigyelnél.

– Igenis, uram – felelte tartózkodást színlelve a nő, s karját férje nyaka köré fűzve hagyta, hogy az a hálószobájuk felé vigye.

1. fejezet

London, 1876
Két nappal korábban…

Lady Pandora Ravenel unatkozott.

Végtelenül unatkozott.

Már azt is hihetetlenül unta, hogy unatkozik.

Pedig a londoni báli szezon épp csak kezdetét vette. Még négy hónapon át el kell viselnie a bálokat, estélyeket, koncerteket és vacsorákat, mielőtt lezárul a parlamenti ülésszak, és az arisztokrata családok visszatérhetnek vidéki birtokaikra. Ez legalább hatvan vacsorát, ötven bált, és az ég tudja csak, hány estélyt jelent.

Nem fogja túlélni.

A gondolattól csüggedten leejtette vállát, hátradőlt a széken, és tekintetét a zsúfolt bálteremre emelte. Rámeredt az elegánsan fekete-fehérbe öltözött urakra, az ünnepi csizmát viselő tisztekre, a selyembe és tüllbe burkolt hölgyekre. Miért jöttek ide mind? Vajon mit mondhatnak egymásnak, amit az utolsó bál alkalmával nem sikerült megbeszélniük?

Az embernek akkor a legrosszabb magányosnak lenni, tűnődött morcosan Pandora, amikor ő az egyetlen a társaságban, aki nem mulat jól.

Ikertestvére kecsesen táncolt valahol a keringőző párok örvénylő forgatagában, egy reménykedő udvarló karjában. Majdnem ugyanolyan unalmasnak és lehangolónak találta a báli szezont, mint Pandora, ám ő azért hajlandó volt belevetni magát az eseményekbe.

– Nem lenne kedved körbesétálni a teremben, és váltani pár szót néhány emberrel ahelyett, hogy egy sarokban ücsörögsz? – tudakolta meg Cassandra valamivel korábban.

– Egyáltalán nem lenne. Amíg itt ülök, legalább érdekes dolgokon morfondírozhatok. Sejtelmem sincs, hogyan vagy képes órákat tölteni mindenféle bosszantó személy társaságában.

– Nem mindannyian bosszantóak – tiltakozott Cassandra.

Pandora azonban kétkedő pillantással méregette. – Találkoztál már itt egyetlen olyan úrral is, akit szívesen viszontlátnál?

– Még nem – ismerte el az ikertestvére. – De nem adom fel, míg meg nem ismerkedtem mindenkivel.

– Mihelyt megismersz egyet, már az összeset ismered – jelentette ki komoran Pandora.

Cassandra vállat vont. – Beszélgetés közben gyorsabban telik az idő. Ki kellene próbálnod.

Sajnálatos módon Pandorának iszonyú hiányosságai voltak a könnyed csevegés terén. Teljességgel lehetetlennek érezte, hogy érdeklődést színleljen, amikor valami nagyképű tahó épp fellengzősen kérkedik sikereivel, eldicsekedve azzal, hogy mennyire kedvelik a barátai, és mennyire rajong érte mindenki más. Képtelen volt türelemmel viselni az élemedett korú arisztokratákat, akik azért akartak ifjú feleséget, hogy társuk és ápolójuk legyen… vagy az özvegyembereket, akik egyértelműen „tenyészkancát” kerestek maguknak. Már attól libabőrös lett, ha felmerült benne, hogy ezek a férfiak megérinthetik… Még kesztyűben sem! A gondolat pedig, hogy társalgást folytasson velük, azonnal arra emlékeztette, hogy mennyire unja magát.

A fényes parkettát bámulva megpróbálta kiszámolni, hány szót lenne képes alkotni az unalom főnévből. Alom… lom… Luna… un…

– Pandora! – hallotta meg gardedámja csípős hangját. – Miért üldögélsz megint a sarokban? Mutasd csak a táncrendedet?

A lány felnézett Lady Berwickre, és vonakodva átnyújtotta neki a kicsi, legyező alakú holmit. Eleanor magas, fenséges megjelenésű asszony volt, a gerince egyenes, akár a seprűnyél. Szétnyitotta a gyöngyházfedelű táncrendet, majd acélos pillantása végigfutott a hajszálvékony csontlapocskákon.

Mindegyik üres volt.

A grófné ajka úgy préselődött össze, mint amikor egy erszény száját húzzák szorosra. – Ennek mostanra tele kellene lennie.

– Kifordult a bokám – felelte Pandora kerülve Lady Berwick tekintetét. Csak akkor üldögélhetett biztonságban a terem sarkában, és kerülhette el, hogy valami súlyos társasági baklövést kövessen el, ha azt színlelte, hogy holmi apróbb balesetben volt része. Az etikett szabályai szerint, ha egy hölgy fáradtságra vagy sérülésre hivatkozva visszautasított valakit, aki táncra kérte, akkor az este hátralévő részében már nem fogadhatott el több felkérést.

Az idős nő hangjában fagyos rosszallás csengett. – Hát így hálálod meg Lord Trenear bőkezűségét? Az a sok drága új ruha és a kiegészítők… Miért hagytad, hogy megvegye neked, ha már előre eltervezted, hogy nem használod ki a szezon nyújtotta lehetőségeket?

Ami azt illeti, Pandora emiatt valóban rosszul érezte magát. Devon kuzinja, Lord Trenear, aki előző évben örökölte meg a címet a lány bátyjának halála után, figyelemre méltóan kedves volt hozzájuk. Nemcsak a báli szezonban való részvételhez szükséges szép ruhákról gondoskodott, de olyan jelentős hozományt is garantált, amely felkelthette bármely partiképes, házasodni vágyó fiatalember érdeklődését. Annyi szent, hogy a lányok néhány évvel korábban elhunyt szülei messze nem lettek volna ennyire nagyvonalúak.

– Nem terveztem el előre, hogy nem használom ki a szezont – motyogta válaszképpen. – Csak fogalmam sem volt, hogy ennyire nehéz lesz.

Különösen a táncolás.

Elboldogult a bevonulással és bizonyos táncfajtákkal, mint például a francianégyes. Még a galop sem jelentett gondot, amennyiben a partnere nem forgatta meg túl gyorsan. A keringő minden fordulója azonban veszélyt jelentett… méghozzá szó szerint. Pandora ugyanis azonnal elvesztette az egyensúlyát, mihelyt lendületesen megperdítették. Ugyanez történt vele mindig a sötétben is, ahol nem támaszkodhatott a látására, és képtelen volt tájékozódni. Lady Berwick nem tudott erről a problémáról, a lány pedig sosem árulta volna el neki, mert ahhoz túl büszke volt, és szégyellte is a dolgot. Csak Cassandra ismerte a titkát, meg a mögötte meghúzódó történetet, és éveken át segített ikertestvérének állapota leplezésében.

– Azért nehéz, mert megnehezíted magadnak – jelentette ki szigorú hangon Lady Berwick.

– Nem értem, miért kéne mindezzel vesződnöm! Pusztán azért, hogy fogjak magamnak egy olyan férjet, aki sosem fog szeretni?

– Hogy a férjed szeret vagy sem, az teljességgel lényegtelen. A házasság érdekszövetség, semmi köze a személyes érzelmekhez.

Pandora nem felelt, pedig ezzel a kijelentéssel egyáltalán nem értett egyet. Nővére, Helen, nagyjából egy éve ment hozzá Mr. Rhys Winterborne-hoz, egy nem nemesi származású walesi férfihoz, akivel túláradó boldogságban éltek. Ahogy Devon kuzin és hitvese, Kathleen is. Talán ritka a szerelmi házasság, de egyértelműen nem lehetetlen.

Pandora azonban még így is elképzelhetetlennek tartotta, hogy rá hasonló jövő várna. A romantikus természetű Cassandrával ellentétben ő sosem ábrándozott arról, hogy férjhez megy, és gyerekeket szül. Senkihez sem kívánt tartozni, arra meg végképp nem vágyott, hogy bárki is hozzá tartozzon. Nem számított, mennyire igyekezett rávenni magát, hogy azt akarja, amit akarnia kellene, tisztában volt azzal, hogy számára sosem jelentene boldogságot a bevett, hagyományos életforma.

Lady Berwick sóhajtva leült mellé, de szálegyenes háta párhuzamos maradt a szék háttámlájával. – Még épp csak elkezdődött május hava. Emlékszel, mit mondtam erről az időszakról?

– Hogy a báli szezon legfontosabb hónapja, ilyenkor kerül sor a jelentős rendezvényekre.

– Pontosan. – A grófné visszaadta a lánynak a táncrendjét. – A mai este után elvárom, hogy jobban igyekezz. Ennyivel tartozol Lord és Lady Trenearnek, no meg saját magadnak is. Sőt merem állítani, hogy nekem is, azután a rengeteg erőfeszítés után, amit a kikupálásodért tettem.

– Igaza van – felelte halkan Pandora. – Sajnálom… őszintén sajnálom, hogy ennyi gondot okoztam. Mostanra azonban világossá vált számomra, hogy ez az egész nem nekem való. Nem akarok férjhez menni. Már elterveztem, miből tartom el magam, és hogyan tudok majd függetlenül élni. Ha csak egy kis szerencsém van, akkor sikeres leszek, és soha többé senkinek sem kell miattam aggódnia.

– Ezzel arra a társasjáték-bohóságra célzol? – kérdezte a grófné némi lenézéssel a hangjában.

– Nem bohóság. Nagyon is valódi dolog. Épp most szabadalmaztattam. Kérdezze csak meg Mr. Winterborne-t.

Pandora mindig is rajongott a játékokért meg a hasonló mulatságokért, és előző évben tervezett egy saját társasjátékot. Mr. Winterborne biztatására szabadalmaztatta a játékot, amit szándékában állt legyártatni és üzletekben árusítani. Mr. Winterborne volt a világ legnagyobb áruházának tulajdonosa, aki máris rendelt tőle ötszáz darabot. A társasjáték biztos sikernek ígérkezett, ha másért nem, hát azért, mert alig volt versenytársa a piacon. Hála a Milton Bradley cégnek, Amerikában virágzott ugyan a játékipar, Angliában azonban még gyerekcipőben járt. Pandora már összeállított két újabb társasjátékot, és tulajdonképpen készen állt arra, hogy ezekre is kiváltsa a szabadalmat. Egy nap annyi pénzt fog keresni, hogy akár egyedül is elboldogul a világban.

– Bármennyire is kedvelem Mr. Winterborne-t, azért csak hibáztatni tudom, hogy bátorítja ezt a szamárságodat – jegyezte meg mogorván Lady Berwick.

– Úgy véli, megvan bennem mindaz, ami nagyszerű üzletasszonnyá tehet.

A grófné ettől összerándult, mintha darázs csípte volna meg. – Pandora, te egy gróf leányának születtél. Már az is megdöbbentő lenne, ha valami kereskedőhöz vagy gyároshoz mennél hozzá, de hogy te magad ilyesmivel foglalkozz, az teljességgel elképzelhetetlen. Hiszen így egyetlen szalonban sem fogadnának! A társaság kiközösítene.

Pandora futólag gondterhelt pillantást vetett a bálteremben jelen lévőkre. – Már miért érdekelne itt bárkit is, hogy mivel kívánok foglalkozni?

– Mert közéjük tartozol. Bár ez a tény őket nyilván éppoly kevéssé lelkesíti, mint téged. – Lady Berwick a fejét csóválta. – Még csak úgy sem teszek, mintha megértenélek, ifjú hölgy. Mindig is olyannak láttam az elmédet, mint az egyik olyan tűzijátékfélét… Melyik is az, amelyik vadul körbe-körbe forog?

– Tűzkerék.

– Igen. Szikrázik és körbekering, csupa villogás és zaj. Úgy ítélsz, hogy nem veszed magadnak a fáradságot arra, hogy kiderítsd a pontos részleteket. Remek dolog okosnak lenni, de a túlzott elmésség rendszerint ugyanahhoz az eredményhez vezet, mint az ostobaság. Gondolod, hogy sikerre viheted, ha szándékosan semmibe veszed a világ véleményét? Arra számítasz talán, hogy csodálni fognak azért, mert különbözöl másoktól?

– Természetesen nem. – Pandora üres táncrendjét babrálta, újra meg újra szétnyitotta, majd összecsukta. – De legalább megpróbálhatnának elfogadni.

– Miért tennék, te butácska, csökönyös teremtés? Hiszen az alkalmazkodásod hiánya nem más, mint egyfajta álcázott önzés. – Habár nyilvánvaló volt, hogy a grófnő szíve szerint egész kis prédikációt kanyarított volna, mégis eltökélten becsukta a száját és felállt. – Ezt a beszélgetést majd később folytatjuk. – Elfordult és elindult a terem egyik fala mellett összegyűlt metsző pillantású, gazdag, idős hölgyek felé, akiknek az ereiben mintha ecet folyt volna.

Ahogy máskor is, ha valami felzaklatta, Pandora újra fémes hangot hallott a bal fülében – mintha valami rézdrót vibrált volna benne. Rémülten észlelte, hogy a tehetetlen dühtől könnyek marják a szemét. Ó, istenem, ennél megalázóbb dolog már nem is történhetne vele… hogy a különc, suta, petrezselymet áruló Pandora a bálterem egyik zugában sírdogáljon. Nem, erről szó sem lehet. Olyan hirtelen pattant fel, hogy a széke kis híján felborult.

– Pandora! – szólalt meg valaki sürgetően a közelében. – Muszáj segítened.

Mire a lány értetlenül a hang felé fordult, Dolly, Lady Chadwick már oda is lépett mellé.

Dolly élénk természetű, sötét hajú fiatal nő volt, Lady Berwick két lánya közül a fiatalabb. A két család akkor ismerkedett meg közelebbről, amikor a grófné elvállalta, hogy Pandorát és Cassandrát megtanítja az etikettre és illő modorra. A csinos, népszerű Dolly akkor is kedves volt Pandorával, amikor más ifjú hölgyek közömbösen vagy csúfondárosan viselkedtek. Első báli szezonja idején, előző évben, Dolly számított London kedvencének – minden társasági eseményen nősülni vágyó fiatalemberek hada vette körül. Nemrég ment hozzá Lord Colwickhoz. Arthur húsz évvel idősebb volt nála, ám ezt előnyösen ellensúlyozta jelentős vagyona és a kilátás, hogy valamikor a jövőben márki lesz belőle.

– Mi a baj? – tudakolta aggódva Pandora.

– Először ígérd meg, hogy nem árulod el a mamának.

Pandora ajka fanyar mosolyra húzódott. – Hiszen tudod, hogy ha lehetséges, a világon semmit sem mondok el neki. Mi történt?

– Elvesztettem az egyik fülbevalómat.

– Ó, a nemjóját! – sajnálkozott együttérzőn Pandora. – Habár ez mindenkivel megeshet. Én folyton elhagyok dolgokat.

– Nem, egyáltalán nem érted a helyzetet. Lord Colwick kifejezetten azért vetette ki a széfből az édesanyja zafír fülönfüggőjét, hogy ma este viselhessem. – Dolly kissé elfordította a fejét, hogy megmutassa az egyik fülében lógó súlyos, zafírból és gyémántból készített ékszert. – Nem pusztán az a gond, hogy a másikat elvesztettem – folytatta elkeseredetten. – Hanem hogy hol hagytam el. Tudod, néhány percre kisurrantam a házból az egyik régi udvarlómmal, Mr. Hayhursttel. Lord Colwick szörnyen dühös lenne, ha megtudná.

– De hát miért tettél ilyet? – kerekedett el Pandora szeme.

– Hát… mindig is Mr. Hayhurst volt a kedvenc udvarlóm. Szegény fiú, összetört a szíve, amikor Lord Colwickhoz mentem feleségül, és azóta is üldöz a szerelmével. Muszáj volt megbékítenem azzal, hogy beleegyezem a légyottba. A hátsó terasz mögött álló filagóriába mentünk. Nyilván akkor esett ki a fülbevalóm, amikor a pamlagon ültünk. – A nő szemében könny csillant. – Nem mehetek vissza megkeresni. Már így is túl soká voltam távol. És ha a férjem észreveszi, hogy eltűnt az ékszer… Még csak gondolni sem akarok arra, hogy mi történhet.

Várakozón elhallgatott.

Pandora a bálterem ablakaira pillantott, melyek üvege visszatükrözte a benti fényárt. Odakint sötétség honolt.

Kellemetlen érzés futott végig rajta. Éjszaka nem szeretett kimenni, egyedül pedig különösképpen nem. De Dolly olyan kétségbeesettnek tűnt, és mivel régebben annyira kedves volt vele, Pandora igazán nem utasíthatta vissza.

– Azt szeretnéd, ha elmennék megkeresni? – kérdezte vonakodva.

– Megtennéd? Csak ki kellene szaladnod a filagóriába, megkeresni a fülbevalót, és már vissza is jöhetsz! Könnyen odatalálsz, csak követned kell a pázsiton átfutó murvás ösvényt. Kérlek, kérlek szépen, drága Pandora! Az életemet mentenéd meg.

– Semmi szükség arra, hogy könyörögj – mondta a lány, akit a dolog egyszerre mulattatott és aggasztott. – Mindent megteszek, hogy előkerítsem. De Dolly, most, hogy férjhez mentél, nem kellene Mr. Hayhursttel találkozgatnod. Biztosan nem éri meg a kockázatot.

– Kedvelem Lord Colwickot, de sosem fogom úgy szeretni, mint Mr. Hayhurstöt – felelte a nő sajnálkozó pillantással.

– Akkor miért mentél hozzá?

– Mr. Hayhurstnek két bátyja van, így sosem örökli meg a címet.

– De ha szereted…

– Ugyan már, Pandora, ne légy buta! A szerelem a középosztálybeli lánykáknak való. – Dolly szorongó tekintete végigpásztázott a helyiségen. – Senki sem figyel ránk – jegyezte meg. – Ha elég fürge vagy, akkor most feltűnés nélkül kisurranhatsz.

Ó, fürgeség terén egy nyúllal is felvehetné a versenyt, suhant át Pandora agyán. Egy másodperccel sem tölt odakint többet annál, amennyit feltétlenül muszáj. Bárcsak magával hívhatná Cassandrát, aki mindig szívesen tartott vele az ilyen kalandokban. Csakhogy bölcsebb volt hagyni, hadd táncoljon tovább az ikertestvére – így továbbra is leköti Lady Berwick figyelmét.

Mintha mi sem lenne természetesebb, Pandora végigsétált a terem fala mellett, útközben belehallgatva az opera-előadásról, a Hyde Parkról, a legújabb „divatos” eseményről folytatott csevegésbe. Amikor elosont Lady Berwick mögött, félig-meddig arra számított, hogy gardedámja megperdül, és úgy csap le rá, mint halászsas a márnára. Szerencsére a grófné nem vette le tekintetét a táncoló párokról, amelyek olyan sebességgel keringtek körbe-körbe, hogy szinte csak a meg-meglibbenő színes szoknyákat és a pantallós lábakat lehetett látni.

Amennyire azt Pandora meg tudta ítélni, senki sem vette észre, hogy elhagyta a termet. Lesietett a főlépcsőn, átvágott a hatalmas, balkonokkal övezett hallon, majd elért egy fényesen kivilágított folyosót, amely teljes hosszában végigfutott az épületen. A galéria falait több sor portré díszítette, méltóságteljes arisztokraták generációi tekintettek le rá komoran, miközben félig futva végiglépkedett az intarziás padlón.

Amikor megtalálta a hátsó teraszra nyíló ajtót, megtorpant a küszöbön, és úgy bámult ki, mint ahogy a hajókorlát mellett ácsorgó utas fürkészi a tengert. Az éjszaka hűvös volt és mélységesen sötét. Gyűlölte a gondolatát is, hogy el kell hagynia a biztonságot jelentő házat. Megnyugtatta azonban a kerti lámpások sora: a pázsit széles sávján áthaladó ösvény mentén magas vaspálcákra akasztott rézedényekben olaj égett.

A lány a küldetésére összpontosított, s sietve elindult a hátsó teraszon a pázsit felé. A levegőben a nagyobb ligetet alkotó erdeifenyők kellemesen átható illata terjengett – sikerült is elnyomnia a birtok határán zavarosan hömpölygő Temze szagát.

Bárdolatlan férfihangok és fel-felhangzó kalapálás zaja érkezett a folyó felől, ahol a munkások a tűzijátékhoz készülődve megerősítették az állványzatot. Az estély végén a vendégek a hátsó teraszról és az emeleti erkélyekről nézik majd a pirotechnikai bemutatót.

A murvával felszórt ösvény London ősi folyamistene, a Temze hatalmas szobra körül kanyargott. A hosszú szakállú, masszív, zömök felépítésű, kezével hanyagul szigonyt markoló férfialak jókora kőtalapzaton nyúlt el. Teljesen meztelen volt, nem viselt semmit egy szál köpönyegen kívül, amiben Pandora meglátása szerint kifejezetten ostobán festett.

– Au naturel csak úgy, a nyilvánosság előtt? – érdeklődte meg pikírt hangon, amikor elhaladt a szobor mellett. – Egy klasszikus görög műalkotástól még csak-csak elfogadható, no de önnek, uram, nincs semmi mentsége.

Továbblépkedett a filagória felé, amit részben eltakart a tiszafasövény meg a százlevelű rózsák tömkelege. A nyitott építmény hornyolt fából készült falai a téglaalapzatra állított oszlopok derekáig értek fel. Színezett üveglapokkal díszítették, s mindössze egy mennyezetről lógó, aprócska, keleti stílusú bronzlámpa világította meg.

A lány tétovázva felment a két fokból álló lépcsőn, és belépett a filagóriába. Odabent nem volt más bútor, mint egy faragványokkal díszített támlájú pamlag, amit a hozzá legközelebb álló oszlopokhoz erősítettek hozzá.

Pandora keresni kezdte az elveszett fülbevalót, s közben azon volt, hogy szoknyája szegélyét ne húzza végig a piszkos padlón. A legjobb ruháját viselte, amely színjátszó moaréból készült, s bizonyos szögből ezüstös, egy másikból pedig levendula árnyalatúnak látszott. Elöl egyszerű volt a szabása: sima, testre simuló ruhaderék mély, kerek kivágással, hátul azonban finom hajtásokkal gyűjtötték egybe az anyagot, amely selyemzuhatagként omlott le, s minden lépésnél fénylőn libbent meg.

Miután bekukkantott a kiemelhető párnák alá, a lány felmászott a pamlag ülőkéjére, és benézett a háttámla és a fal íve közti résbe. Arcán elégedett mosoly ömlött el, amikor a padló és a fal szegélyléce között valami megcsillant.

Már csak az volt a kérdés, hogyan szedheti ki onnan az ékszert. Ha letérdel a padlóra, akkor olyan szurtosan fog visszatérni a bálterembe, akár valami kéményseprő.

A pamlag áttört mintázatú támlájának kacskaringói és cirádái között akadtak olyan részek, amelyek elég szélesek voltak ahhoz, hogy átférjen rajtuk a keze. Pandora leráncigálta a kesztyűjét, majd begyömöszölte ruhája rejtett zsebébe. Aztán nagy merészen felhúzta a szoknyáját, rátérdelt a pamlag ülőkéjére, és könyékig átdugta a karját a mintázat egyik résén. Az ujjai hegye azonban nem ért le egészen a padlóig.

Jobban előrehajolt, s amikor átfurakodott két faragvány között a fejével, érezte, hogy a haja kissé beleakad valamibe, majd meghallotta a lehulló hajtű halk neszét. – A kutyafáját! – mormolta. Kissé kifordult, hogy a vállát is át tudja préselni a háttámla nyílásán, majd körbetapogatott, s ujjai egyszer csak rátaláltak a fülbevalóra.

Amikor azonban ki akart bújni, váratlan nehézségbe ütközött. A pamlag fából faragott kacskaringói úgy zárultak össze körülötte, mint holmi cápa állkapcsa. Megpróbált határozott mozdulattal hátrahúzódni, de a ruhája fennakadt valamin, aztán megütötte a fülét az elpattanó öltések hangja. Mozdulatlanná merevedett. Annyi szent, hogy szakadt öltözékben nem térhet vissza a bálterembe.

Erőlködve igyekezett hátranyúlni, hogy kiszabadítsa a holmit, de abbahagyta, mihelyt meghallotta, hogy a finom selyem kezd eltépődni. Talán ha valamicskét hátracsusszanna, és más szögben hátrálna ki… A manővertől azonban a teste csak még jobban beékelődött, s a fafaragások recés széle a bőrébe nyomódott. Még vagy egy percen át szerencsétlenkedett és fészkelődött, aztán viszont megdermedt, és mindössze levegő után kapkodott szorongva.

– Nem szorultam be – motyogta. – Az nem lehet. – Tehetetlen kétségbeeséssel megmoccant. – Ó, istenkém, dehogynem. Beszorultam. A mindenit! A mindenségit!

Ha így találnak rá, egy életen át köznevetség tárgya lesz. Ő maga esetleg képes lenne ezzel együtt élni, ám ez a családjára rossz fényt vetne, ők is nevetségessé válnának, s tönkretenné Cassandra báli szezonját, ami teljességgel elfogadhatatlan.

Pandora kétségbeesésében és tehetetlen dühében próbálta megtalálni az általa ismert legcsúnyább szót: – A fészkes fenébe!

A következő másodpercben jeges rémület öntötte el, amikor meghallotta, hogy odakint egy férfi a torkát köszörüli.

Valamelyik szolga lehet? Egy kertész? Édes istenem, kérlek, kérlek, csak ne valamelyik vendég legyen!

A léptek zajából ítélve a férfi bejött a filagóriába.

– Mintha összeakasztotta volna a bajuszt azzal a pamlaggal – jegyezte meg az idegen. – Nem tartom jó ötletnek, hogy valaki fejjel előre közelítsen egy bútorhoz… megnehezítheti a leülést. – A hangban volt valami elegáns, hűvös, sötét vibrálás, amely kellemes hatással volt a lány idegeire. Fedetlen testrészei libabőrösek lettek.

– Biztosra veszem, hogy ezt mulatságosnak találja – szólalt meg Pandora bizonytalanul, s némi erőfeszítés árán elfordította a fejét, hogy a faragott háttámla résein át szemügyre vehesse a férfit. Elegáns estélyi öltözéket viselt. Egyértelműen báli vendég.

– Korántsem. Vajon miért is találnám mulatságosnak egy olyan ifjú hölgy látványát, aki úgy döntött, hogy fejjel lefelé pózol egy bútordarabon?

– Nem pózolok. A ruhám beleakadt a pamlagba. Igazán lekötelezne, ha kiszabadítana!

– A ruhából vagy a pamlag fogságából? – tudakolta feléledő érdeklődéssel az idegen.

– A pamlagból – vetette oda ingerülten Pandora. – Képtelen vagyok kikászálódni ezek közül a… – Habozott, miközben a szót kereste a pamlag fatámlájának bonyolult, kacskaringós faragványaira. – Tekeredmények közül – fejezte be.

– Akantuszlevelek – szólalt meg vele egy időben a férfi. Egy másodpercnyi csend után kifejezéstelen hangon megérdeklődte: – Minek is nevezte őket?

– Nem számít – vágta rá bosszúsan Pandora. – Van az a rossz szokásom, hogy új szavakat gyártok, amiket mások előtt nem szabad használnom.

– És miért nem?

– Mert esetleg azt képzelnék rólam, hogy különc vagyok.

A férfi halk nevetésétől valami csiklandós érzés keletkezett Pandora hasában. – De kedvesem, jelen pillanatban igazán nem a kitalált szavak jelentik ön számára a legnagyobb gondot.

A lány csak pislogott a bizalmas becézés hallatán, majd megfeszült a teste, amikor az idegen leült mellé. A férfi olyan közel volt hozzá, hogy megérezte az illatszerét: gyantás, cédrusos aroma, alatta pedig valami friss, földet idéző, hűs illat… mint valami pazar liget…

– Akkor segít nekem? – tudakolta Pandora.

– Lehet. De előbb árulja el, mit keres ezen a pamlagon?

– Feltétlenül fontos tudnia?

– Feltétlenül – szögezte le a férfi.

A lány morcos képet vágott. – Megpróbáltam elérni valamit.

Az idegen kényelmesen végignyújtóztatta hosszú karját a pamlag háttámláján. – Attól tartok, ennél pontosabb válaszra lesz szükség.

Nem valami lovagias viselkedés, villant át bosszúsan Pandora agyán. – Egy fülbevalót kerestem.

– És hogyan veszítette el a fülbevalóját?

– Nem az enyém. Egy barátnőmé, akinek gyorsan vissza kellene vinnem.

– Szóval egy barátnőjéé – ismételte el kétkedő hangon a férfi. – Akit hogy is hívnak?

– Ezt nem árulhatom el.

– Kár. Nos, sok szerencsét. – Azzal lendületet vett, mintha készülne felállni.

– Várjon! – A lány nyugtalanul megmozdult, de aztán meghallotta, hogy újabb öltések bomlanak fel a ruhája varrásában. Ingerülten felsóhajtott, és újra mozdulatlanná merevedett. – A fülbevaló Lady Colwické.

– Áh! Ha jól sejtem, Hayhursttel időzött itt.

– Erről meg honnan tud?

– Mindenki tudja, beleértve Lord Colwickot. Megítélésem szerint később már valószínűleg nem izgatják majd Dolly szerelmi afférjai, most azonban még túl korán van ehhez, hiszen a hölgy még nem adott életet egyetlen törvényes gyermeküknek sem.

– Dolly nem folytat szerelmi viszonyt – védekezett Pandora. – Mindössze egy randevúról van szó.

– Tisztában van a „randevú” szó jelentésével?

– Természetesen – vágta rá a lány méltósággal. – Tanultam franciául. Találkozót jelent.

– Bizonyos összefüggésben ennél jóval többet – pontosított fanyarul a férfi.

Pandora elkeseredetten mocorgott. – Szemernyit sem érdekel, hogy mit művelt Dolly Mr. Hayhursttel ezen a pamlagon, én csak szeretnék végre kiszabadulni innen. Most már hajlandó segíteni?

– Gondolom, kénytelen leszek. Kezd megkopni annak a varázsa, hogy egy olyan hátsó fertályhoz beszélek, amelynek nem vagyok bemutatva.

A lány egész testében megdermedt, és a szíve feldobogott, amikor megérezte, hogy az idegen fölé hajol.

– Ne aggódjék – nyugtatta meg a férfi. – Nem készülök zaklatni önt. A fiatal lányok nem számítanak az esetemnek.

– Huszonegy éves vagyok – méltatlankodott Pandora.

– Valóban?

– Igen. Miért tűnik olyan kétkedőnek a hangja?

– Csak meglep, hogy ilyen kellemetlen helyzetben találok egy ennyi idős hölgyet.

– Én szinte állandóan kellemetlen helyzetekben találom magam. – A lány összerándult, amikor enyhe nyomást érzett a hátán.

– Maradjon már nyugton. A ruhája három különböző cikornyába is beleakadt. – A férfi ügyes kézzel matatott a selyemredők és fodrok között. – Mégis hogyan sikerült átpréselnie magát egy ilyen szűk résen?

– Átbújni nem volt nehéz. Csak azt nem vettem észre közben, hogy ezeknek a nyavalyás tekered… vagyis akantuszleveleknek milyen horgas a peremük.

– A ruháját kiszabadítottam. Próbáljon meg kikászálódni.

Pandora óvatosan megmozdult hátrafelé, aztán felvisított, amikor a faragványok megbökték. – Még mindig nem megy. Ó, a macska rúgja meg…

– Nem kell megrémülni. A vállát fordítsa el… nem, ne arra, az ellenkező irányba. Várjon. – Az idegen hangjában akaratlanul is derű csendült. – Ez pont olyan, mintha egy japán titokdobozt próbálnék kinyitni.

– Az meg micsoda?

– Egy fából készült dobozka, amelynek az alkotórészei sajátosan kapcsolódnak egymáshoz. Csak az tudja kinyitni, aki ismeri az ehhez szükségek lépések, mozdulatok sorrendjét. – A lány megérezte, hogy egy meleg tenyér a meztelen vállához ér, és gyengéden segít elfordulnia.

A férfi érintése különösen megrázta. Felszisszent, a beszívott hűs levegő megtöltötte felhevült tüdejét.

– Higgadjon le, már csak egyetlen másodperc, és kiszabadítom – biztatta az idegen.

– Ha ott tartja a kezét, akkor nem tudok igazán higgadt maradni. – Pandora hangja idegenül, magasan csengett.

– Gyorsabban megleszünk vele, ha együttműködik.

– Igyekszem, de ez a helyzet eléggé kínos.

– A helyzetet csakis saját magának köszönheti, nem nekem – emlékeztette a férfi.

– Igen, de… Jujj! – Az egyik faragvány hegyes csücske végigkarcolta a lány felkarját. Az egész egyre elviselhetetlenebbé vált. Pandorán kezdett eluralkodni a pánik, amitől megriadva hányta-vetette magát a fából faragott kacskaringók fogságában. – Ó, ez igazán borzadványos.

– Nyugalom. Hadd segítsek átbújni a fejével.

Mindketten megdermedtek, amikor valaki zsémbesen felordított a filagória előtt. – Odabent meg mi az ördög folyik?

A lányra ráhajoló férfi halkan, fojtottan elkáromkodta magát. Pandora nem volt igazán tisztában a szó jelentésével, de sokkal csúnyábbnak tűnt, mint a „fészkes fene”.

A kinti felháborodott személy így folytatta: – Gazember! Ezt még önről sem hittem volna! Hogy ráerőltesse magát egy elesett hölgyre, és hogy így visszaéljen a vendégszeretetemmel egy jótékonysági bál során!

– Uram, ön félreérti a helyzetet – kiabált vissza Pandora segítője.

– Biztosra veszem, hogy tisztán átlátom, mi folyik odabent. Engedje el a hölgyet, de most azonnal!

– De még nem végeztünk – jegyezte meg panaszosan Pandora.

– Ó, az ég szerelmére! – A mogorva öregúrral érkezhetett még valaki, akihez a szavait intézte: – Úgy tűnik, épp rajtakaptuk őket.

A zavarban lévő Pandora megérezte, hogy az idegen elkezdi kihúzni a pamlag fogságából, s egyik kezét óvón az arcára simítja, nehogy összekarcolják a támla cikornyái. Az érintése gyengéd volt, ám mégis annyira felzaklató, hogy a lány testét forróság öntötte el tőle. Mihelyt kiszabadult a fafaragványok közül, azonnal talpra szökkent. De mivel előtte oly hosszan lógott lefelé a feje, hirtelen elszédült, és elvesztette az egyensúlyát. Amikor megtántorodott, az idegen ösztönösen magához rántotta. Mielőtt elengedte volna, Pandora egy pillanatra érzékelte erős mellkasát és feszes izmait. Meglazult fürtjei a homlokába hullottak, amikor lehajtotta a fejét, hogy végignézzen magán. A szoknyája összekoszolódott és meggyűrődött. Vállán és felkarján vörös sávok éktelenkedtek.

– Az ördögbe! – mordult fel a vele szemben álló fiatal férfi. – Ön meg kicsoda?

– Lady Pandora Ravenel. Mindjárt megmondom nekik… – De a hangja elhalt, amikor tekintete megállapodott az előtte álló magabiztos, magas, izmos ifjú istenségen, akinek a tartásában volt valami oroszlánra emlékeztető feszes ruganyosság. A felettük függő apró lámpa fényében aranylón csillantak meg vörhenyes szőke hajának sűrű, takarosan levágott fürtjei. A szeme hűvös világoskék, határozott járomcsontja magas, állkapcsa íve szilárd, akár a márvány. Klasszikus vonásaitól meglepő, érzéki módon elütött telt ajka. Pandora csak egyetlen pillantást vetett rá, s máris úgy érezte magát, mintha magas hegytetőn próbálna kapkodva oxigénhez jutni. Vajon milyen hatással lehet egy férfi jellemére, ha ilyen embertelenül gyönyörű? Biztosan semmi jóval.

A lány megrendülten a ruhája zsebéhez emelte a kezét, és belepottyantotta a fülbevalót. – Megmondom nekik, hogy nem történt köztünk semmi. Végtére is ez az igazság.

– Az igazság senkit sem érdekel – hangzott a kurta válasz.

A férfi intett, hogy menjen előre. A filagória előtt azonnal eléjük ugrott Lord Chaworth, a bál házigazdája, egyben a birtok ura. A Berwick család barátjának számított, ezért Pandora arra végképp nem vágyott, hogy épp ő találjon rá ilyen kompromittáló helyzetben. Egy sötét hajú férfi volt vele, akit a lány még sosem látott.

Az alacsony, tömzsi Chaworth úgy festett, mintha egy almát rátűztek volna két pálcikára. Amikor megszólalt, az arcát fehér felhőként övező pofaszakálla és szakálla is izgatottan rezgett. – A gróffal épp a folyópartra indultunk, hogy megszemléljük a tűzijáték előkészületeit, amikor meghallottuk, hogy az ifjú hölgy segítségért sikolt.

– Nem is sikoltoztam – tiltakozott a lány.

– Én is ott jártam, hogy váltsak pár szót a tűzijáték felelősével – közölte a mellette álló férfi. – Már visszatértem volna a házba, amikor véletlenül kiderült, hogy Lady Pandorának gondja akadt… nem tudta kiszabadítani a ruháját a pamlag faragványai közül. Csak segíteni próbáltam neki.

Chaworth fehér, vattapamacsra emlékeztető szemöldökét felvonva a lány felé fordult. – Ez igaz?

– Igaz, uram.

– De kérem, árulja már el, mit keresett itt egyáltalán?

Pandora habozott. Nem akarta bemártani Dollyt. – Csak kiosontam egy kis friss levegőt szívni. Mert odabent… unatkoztam.

– Unatkozott? – visszhangozta felháborodva Chaworth. – Amikor egy húszfős zenekar játszik, és a terem tele van férjnek való ifjakkal, akikkel táncolni lehet?

– Senki sem kért fel – motyogta Pandora.

– Ez talán másképp alakult volna, ha nem idekint randevúzik egy hírhedt aranyifjúval!

– Chaworth… – szakította félbe halkan a mellette álló sötét hajú férfi. – Ha szólhatnék egy szót…

Férfiasan vonzó jelenség volt, határozott, merész vonású arca és napbarnította bőre arról árulkodott, hogy szívesen tölti idejét a szabadban. Bár már nem volt fiatal – fekete hajában bőven akadtak ősz szálak, szeme és szája sarkában is ráncok mutatkoztak –, idősnek semmiképpen sem lehetett nevezni. Ahhoz túlságosan is életerős és egészséges volt, túlságosan megmutatkozott rajta, micsoda tekintélynek örvend.

– A születése óta ismerem a fiút – folytatta mély, enyhén rekedtes hangon. – Mint ön is tudja, az apja jó barátom. Szavatolok a jelleméért és mindazért, amit elmondott. A lány érdekében javasolnám, hogy erről ne beszéljünk, és kezeljük a helyzetet diszkréten.

– Én is ismerem az apját – csattant fel Lord Chaworth –, aki a maga idejében számos szép virágszálat leszakított. Egyértelmű, hogy a fia is a nyomdokain halad. Nem, Westcliff, én nem fogok hallgatni erről! A fiúnak felelősséget kell vállalnia a tetteiért.

Westcliff? Pandora élénk érdeklődéssel pillantott a férfira. Már hallott Westcliff grófjáról, aki Norfolk hercege után a legrégibb és legtekintélyesebb cím birtokosa volt. Úgy hírlett, Stony Cross Park nevű hatalmas hampshire-i birtokán remekül lehet horgászni, vadászni és célba lőni.

Amikor Westcliff visszanézett rá, a tekintetéből sem azt nem lehetett kiolvasni, hogy megbotránkozott volna, sem azt, hogy elítélné. – Lord Trenear volt az édesapja? – tudakolta.

– Igen, uram.

– Ismertük egymást. Többször is vadászott a birtokomon. – A gróf egy rövid időre elhallgatott. – Mindig meghívtam a családját is, ám ő inkább egyedül érkezett.

Ebben nem volt semmi meglepő. Pandora apja élősködőnek tekintette a három lányát. Ami azt illeti, az anyjuk sem tanúsított különösebb érdeklődést irántuk. Ennek eredményeképpen Pandora, Cassandra és Helen gyakran hónapokon át nem találkozott a szüleivel. Az viszont meglepte a lányt, hogy az emlék még mindig bántotta.

– Apám a lehető legkevesebb időt óhajtotta tölteni a lányaival – felelte leplezetlen őszinteséggel. – Csak nyűgnek tartott bennünket. – Lehajtotta a fejét, és maga elé suttogta: – És most nyilvánvalóvá tettem, hogy ebben igaza is volt.

– Én ezt nem mondanám. – A gróf hangjában némi derült, baráti együttérzés csendült. – A saját lányaim több alkalommal tudtomra adták, hogy minden jó szándékú, ám eleven lánnyal megeshet, hogy időről időre slamasztikában találja magát.

– Ezt a „slamasztikát” azonnal rendezni kell – vágott a szavába Lord Chaworth. – Lady Pandorát visszakísérem, és a gardedámja gondjaira bízom. – A lány mellett álló fiatal férfihoz fordult. – Javasolnám, hogy ön pedig azon nyomban induljon a Ravenel House-ba, hogy beszéljen a családdal, és megtegyék a szükséges intézkedéseket.

– Miféle intézkedéseket? – akarta tudni Pandora.

– A házasságra céloz – világosította fel színtelen hangon a hűvös tekintetű férfi.

A lány teljesen elhűlt rémületében. – Micsoda? Nem. Nem, nincs olyan ok, amiért én önhöz hozzámennék. – Amikor rádöbbent arra, hogy ezt akár rossz néven is vehetik, enyhültebb hangon folytatta: – A dolognak önhöz semmi köze. Egyszerűen csak nem kívánok férjhez menni.

– Talán sikerül leküzdenie az ellenérzéseit, ha megtudja, hogy az ön mellett álló úr neve Gabriel… Lord St. Vincent… hercegi cím várományosa – szakította félbe gúnyos hangon Lord Chaworth.

Pandora azonban csak a fejét rázta. – Inkább lennék takarítónő, mint egy arisztokrata hitvese.

Lord St. Vincent hűvös pillantása végigsiklott a lány összekarmolt vállán, elszakadt ruháján, majd lassan a feszültségről árulkodó arcra emelte tekintetét. – A tényen nem lehet változtatni, hogy már elég régen elhagyta a báltermet ahhoz, hogy felfigyeljenek a hiányára – jegyezte meg halkan.

Pandora számára kezdett világossá válni, hogy komoly bajban van. Olyan fajta bajban, amit nem lehet megoldani felületesen odavetett magyarázkodással, pénzzel, sőt még a családja befolyásával sem. A vér mintha a fülében dobolt volna. – Dehogy tűnik fel… már amennyiben most rögtön visszatérhetek. Soha senki sem veszi észre, hogy ott vagyok vagy sem.

– Ezt képtelen vagyok elhinni.

A fiatalember szavai azonban nem hatottak bókként.

– Pedig így van – erősködött a lány hadarva, ám a gondolatok még annál is sebesebben kavarogtak a fejében. – Mindig csak petrezselymet árulok. Csak azért voltam hajlandó részt venni a báli szezonban, hogy Cassandra, a testvérem ne legyen egyedül. Ikrek vagyunk, de ő a kedvesebb, a csinosabb, és pontosan olyan férjre vágyik, mint ön. Ha megengedi, hogy idehívjam, akkor esetleg kompromittálhatná őt, én pedig megúsznám az egészet. – A férfi értetlen arckifejezését látva magyarázón hozzátette: – Azt mégsem várná el öntől senki, hogy mindkettőnket elvegye.

– Attól tartok, egyetlen este leforgása alatt egynél több ifjú hölgyet sosem szoktam tönkretenni – jelentette ki gúnyos jólneveltséggel Lord St. Vincent. – Az embernek mégiscsak vannak elvei…

Pandora ekkor újabb ötlettel próbálkozott. – Higgye el, uram, igazán nem kívánna engem feleségül venni. Nálam rosszabb házastársat elképzelni sem lehet. Feledékeny vagyok és makrancos, sosem tudok öt percnél tovább ülni egy helyben. Mindig olyasmiket művelek, amiket nem kellene. Kihallgatom mások beszélgetését, elfeledkezem magamról, és futásnak eredek vagy elrikkantom magam mások jelenlétében, táncosként pedig két ballábam van. Emellett a jellememet is eléggé lealacsonyítottam jelentős mennyiségű kétes olvasmányommal. – Elhallgatott, hogy levegőt vegyen, s csak ekkor tűnt fel neki, hogy Lord St. Vincentre nem tett különösebb benyomást hiányosságai felsorolásával. – És a lábam is vékonyka. Pont olyan, mint egy gólyáé.

A testrészek illetlen említésére Lord Chaworth jól hallhatóan felhördült, Lord Westcliff pedig váratlanul behatóbban kezdett tanulmányozni egy százlevelű rózsát a közelben.

Lord St. Vincent ajka megremegett, mintha önkéntelenül is szórakoztatnák a hallottak. – Igazán nagyra értékelem az őszinteségét – jelentette ki aztán, majd fagyos pillantással Lord Chaworth felé fordult. – Mivel azonban Lord Chaworth hősiesen ragaszkodik ahhoz, hogy igazságot tegyen, nincs más választásom, mint hogy beszéljek a helyzetről a családjával.

– Mikor? – kérdezte nyugtalanul Pandora.

– Még ma este. – Lord St. Vincent előrelépett, és lehajolt hozzá. – Menjen Chaworthszel – mondta. – Tudassa a gardedámjával, hogy azonnal indulok a Ravenel House-ba. És az ég szerelmére, próbáljon meg észrevétlen maradni. Igazán nem szeretném, ha az emberek azt hinnék, hogy ennyire kétbalkezes módon intézem valaki kompromittálását. – Aztán fojtott hangon hozzátette: – Dollynak továbbra is vissza kell juttatnia a fülbevalót. Kérjen meg egy szolgát, hogy vigye el neki.

Pandora ekkor elkövette azt a hibát, hogy felnézett. Nem akadt nő, akire ne lett volna nagy hatással a fölé hajló, arkangyaléra emlékeztető arc. Azok a fiatalemberek, akiket a báli szezon során eddig megismert, mintha mindannyian valamiféle ideálnak óhajtottak volna megfelelni, mintha valami hűvös, arisztokratikus önbizalmat kívántak volna sugározni. Csakhogy egyikük sem érhetett a nyomába ennek az elbűvölő idegennek, akit kétségtelenül egész életében körülrajongtak, akinek nyilván mindent elnéztek.

– Nem mehetek hozzá önhöz – hebegte a lány. – Azzal mindent elveszítenék. – Elfordult, elfogadta Chaworth felé nyújtott karját, és elindult vele a ház felé. A másik két férfi még hátramaradt, hogy válthasson pár szót.

Chaworth bosszantóan elégedettnek tűnt. – Istenemre, alig várom, hogy láthassam, milyen képet vág Lady Berwick, amikor közlöm vele a hírt – kuncogott magában.

– Valószínűleg ott helyben agyoncsap. – Pandora szólni is alig tudott, valósággal fojtogatta a boldogtalanság és kétségbeesés.

– Már miért tenné? – tudakolta hitetlenkedve az idős férfi.

– Mert kompromittáltam magam.

Chaworth horkantva felkacagott. – Drága gyermekem, én akkor lennék meglepve, ha Lady Berwick nem perdülne táncra. Hiszen épp most sikerült megfognom önnek a szezon legjobb partiját.

2. fejezet

Gabriel elkáromkodta magát, és indulatosan zsebre vágta a kezét.

– Sajnálom – jegyezte meg őszintén Westcliff. – Ha Chaworth nem lett volna itt…

– Tudom. – A fiatalember úgy járkált fel-alá a filagória előtt, mint valami ketrecbe zárt tigris. Képtelen volt elhinni a dolgot. Hogy miután sikerült könnyűszerrel elkerülnie annyi rafinált házassági csapdát, most végül beleesett egybe. Még csak nem is holmi tapasztalt csábító nő vagy csiszolt modorú társasági szépség vadászta le. Bukásának előidézője egy különc, visszahúzódó csitri volt. De mivel Pandora grófi családból származott, a tisztességén esett foltot akkor is orvosolni kellene, ha a lány bizonyíthatóan őrült lenne – és ezt sem lehetett teljesen kizárni.

Lady Pandora olyan benyomást keltett, mintha folyamatosan ideges energia áradna belőle – mint egy indításra váró telivér a lóversenyen. A legapróbb gesztusában is benne rejlett a lehetőség, hogy akár meglepő, kirobbanó cselekedetekhez vezethet. Ezzel nyugtalanító hatást keltett, ám a férfi annak is tudatában volt, hogy szeretné átvenni az irányítást e fölött a zabolátlan tűz fölött, s addig szítani, míg a lány végül kimerülten, ernyedten nyúlik el alatta.

Nem lenne gond ágyba vinni.

Azonban problémát jelentene minden más jellemvonása.

A nyugtalan, komor képet vágó Gabriel elfordult, hogy hátát a filagória egyik külső támasztóoszlopának vethesse. – Mit érthetett azon, amikor azt mondta, hogy mindent elvesztene, ha hozzám jönne feleségül? – morfondírozott fennhangon. – Talán szerelmes valakibe. Ha így van…

– Akadnak ifjú hölgyek, akiknek nem életük fő célja a férjfogás – mutatott rá szárazon Westcliff.

Gabriel keresztbe fonta mellén a karját, és gunyoros pillantást vetett a másik férfi felé. – Valóban? Akkor én még sosem találkoztam ilyennel.

– Gyanítom, hogy épp az imént ismerkedett meg egy ilyen hölggyel. – A gróf hátranézett, arrafelé, amerre Lady Pandora távozott. – Egy visszahúzódó, petrezselymet áruló lány – suttogta, s ajka halvány, emlékező mosolyra húzódott.

Az apját leszámítva nem akadt férfi, akiben Gabriel jobban megbízott volna, mint Westcliffben, aki mintha a nagybátyja lett volna. A gróf az a fajta ember volt, akit mindig az erkölcs vezérelt, függetlenül attól, hogy mennyire nehéz volt meghozni egy-egy ilyen döntést.

– Tudom, miként vélekedik arról, hogy mit kellene tennem – mormolta Gabriel.

– Az a lány, akinek tönkreteszik a jó hírét, ki van szolgáltatva mindenkinek – mondta Westcliff. – Nyilván tisztában van azzal, hogy úriemberként mi a kötelessége.

Gabriel hitetlenkedve felnevetett, és a fejét csóválta. – Hogyan vehetnék el egy ilyen lányt? – Pandora sosem illene bele az életébe, a végén még elpusztítanák egymást. – Hiszen mintha csak félig lenne civilizált lény.

– Valóban úgy tűnik, Lady Pandora nem töltött elég hosszú időt a társaságban ahhoz, hogy beható ismeretei legyenek a szokásokról – ismerte el a gróf.

A fiatalember felfigyelt egy lámpás fénykörétől megrészegült citromsárga araszolóra a filagória mellett. – Szemernyit sem érdeklik a társasági szokások – jelentette ki magabiztosan. A lepke egyre szűkülő körökben repkedett, a fáklyalánggal folytatott végzetes tánca során újra meg újra visszahőkölve a hullámokban áradó hőtől. – Miféle famíliának számít a Ravenel család?

– A nevük régi és nagy tiszteletnek örvend, ám a vagyonuk már évekkel ezelőtt jelentősen megcsappant. Az apjuk halála után Lady Pandora bátyja, Theo örökölte a grófi címet. Sajnos kevéssel ezt követően meghalt egy lovas balesetben.

– Vele találkoztam – jegyezte meg Gabriel elgondolkodva. – Két… nem, inkább három évvel ezelőtt, a Jenner’sben.

A fiatalember családjának birtokában volt egy úriemberek klubjaként futó játékkaszinó, amit a királyi család tagjai, arisztokraták és befolyásos férfiak látogattak. Mielőtt megörökölte volna a hercegi címet, Gabriel apja, Sebastian személyesen vezette a klubot, és sikerült London legdivatosabb kaszinójává tennie.

Az elmúlt néhány évben Gabriel fokozatosan egyre több részt vállalt a család üzleti ügyeiből, beleértve a Jenner’s igazgatását. Mindig is nagyon odafigyelt erre az intézményre, mivel tudta, hogy az apja mennyire kedveli a helyet. Egy este Lord Trenear is ellátogatott ide. Theo erős testalkatú, jóképű férfi volt, szőke hajú, kék szemű. A felszínen csupa bűbáj, alatta azonban lobbanékony temperamentum húzódott meg.

– Pár barátjával együtt jött el a kaszinóba egy olyan alkalommal, amikor véletlenül épp ott voltam – folytatta Gabriel. – Szinte az egész estét szerencsejátékkal töltötte. Nem játszott valami jól… Olyan embernek tűnt, aki ahelyett, hogy tudná, mikor kell abbahagyni, egyre csak űzi, hajszolja a szerencsét. Távozás előtt még kijelentette, hogy felvételét kéri a klubba. A Jenner’s igazgatója idegesen megkeresett és arra kért, hogy figyelembe véve Trenear rangját és társasági pozícióját, inkább én beszéljek vele.

Westcliff arcán grimasz suhant át. – El kellett utasítania?

A fiatalember biccentett. – Nem volt hitelképes, a családi birtok pedig úszott az adósságban. Négyszemközt közöltem vele, hogy nem teljesíthetem a kérését, a lehető legudvariasabb modorban. Azonban… – Gabriel a fejét csóválva emlékezett vissza a történtekre.

– Dühbe gurult – tippelte meg Westcliff.

– Úgy fújtatott, mint valami felbőszült bika – pontosított St. Vincent, és némi bűntudattal idézte fel magában, hogyan támadt rá Theo minden figyelmeztetés nélkül. – Csak akkor hagyott fel a harccal, amikor kiütöttem. Jó néhány olyan férfit ismerek, aki képtelen uralkodni a temperamentumán, főleg ha már felöntött a garatra. De még senkit sem láttam, akit szinte szétfeszített az indulat, mint Treneart.

– A Ravenelek mindig is híresek voltak a heves vérmérsékletükről.

– Köszönöm szépen – hálálkodott morcosan Gabriel. – Így már cseppet sem lepődöm majd meg, ha jövendő utódaim szarvval és patával születnek.

– Tapasztalatom szerint minden azon múlik, hogyan bánik velük az ember – mosolyodott el Westcliff. Temperamentumos felesége és féktelen gyerekei mellett ő jelentette családjában a higgadt, biztos pontot.

Azonban bármennyire háborogtak is náluk néha a kedélyek, Lady Pandorához képest a saját családtagjai kifejezetten békésnek, sőt tunyának tűntek.

Gabriel hüvelyk- és mutatóujjával megszorította orrnyergét. – Westcliff, az ördögbe is, nekem ehhez nincs türelmem – mormolta. Aztán felfigyelt arra, hogy a sárga araszoló végül túl közel merészkedett a hívogató lánghoz: a finom szárnyak elégtek, s a jószágból némi füstölgő hamun túl semmi sem maradt. – Tud valamit az új Lord Trenearről?

– Devon Ravenelnek hívják. A beszámolók alapján igencsak népszerűnek számít Hampshire-ben, és ügyes kézzel igazgatja a birtokot. – A gróf kis szünetet tartott. – Úgy tudom, a néhai gróf ifjú özvegyét vette feleségül, amit természetesen nem tilt a törvény, de azért néhányan felvonták a szemöldöküket a hír hallatán.

– Nyilván jelentős a hölgy özvegyi eltartás céljára hagyományozott vagyona – vélte cinikusan Gabriel.

– Talán így van. Mindenesetre nem hinném, hogy Lord Trenear tiltakozna, ha ön el akarná venni Lady Pandorát.

A fiatal férfi ajka megrándult. – Fogadnék, hogy kifejezetten boldoggá teszi, ha megszabadítom a lánytól.

Az elegáns Mayfair negyed szívében, a South Audley-n a paloták többségét a szokásos, többoszlopos, tizennyolcadik századi stílusban tervezték. A Ravenel House azonban Jakab-kori épület volt, háromsoros erkéllyel és kontytetővel, amelyről karcsú kémények nyúltak a magasba.

Az előcsarnok oldalait gazdagon faragott tölgyborítás fedte, a fehér, stukkós mennyezetet mitológiai alakokkal díszítették. A falakon számos színes falikárpit, a francia chinoiserie vázákat frissen vágott virágok csokraival tették tele. Gabriel a békés hangulat alapján arra a következtetésre jutott, hogy Pandora még nem érhetett haza.

A komornyik egy szépen berendezett szalonba vezette és bejelentette. Amikor a fiatalember belépett és meghajtotta magát, Devon Ravenel felállt, hogy viszonozza az üdvözlést.

Trenear új grófja karcsú, széles vállú férfi volt, aki harmincévesnek sem tűnt. A haja sötét, a tekintete okos. Volt benne valami éber, ám barátságos vonás, egyfajta nyugodt önbizalom, amely azonnal elnyerte Gabriel tetszését.

A felesége, Lady Trenear a pamlagon ülve fogadta. – Üdvözlöm, uram. – Gabrielnek mindössze egyetlen pillantást kellett vetnie Kathleenre, és máris elvetette korábbi gondolatát arról, hogy Trenear esetleg anyagi indíttatásból vette el a nőt. Vagy legalábbis biztosan nem ez volt az egyetlen oka. Lady Trenear ugyanis szép nő volt, finom, hajlékony alkattal, macskásan ívelt barna szemmel. Vöröses árnyalatú fürtjei mintha mindenáron meg kívántak volna szabadulni a hajtűktől – ezzel a saját anyjára és nővérére emlékeztette Gabrielt.

– Elnézésüket kérem a betolakodásért – szólalt meg a fiatalember.

– Erre semmi szükség – nyugtatta meg Trenear. – Örülök, hogy megismerkedünk.

– Lehet, hogy meggondolja magát, mihelyt elmondom, miért is jöttem. – Amikor belenézett a két fürkésző szempárba, Gabriel érezte, hogy kipirul. Dühös volt és kissé össze is zavarodott, hogy ilyen vígjátékba illő helyzetben találja magát, de merev arccal, elszántan folytatta: – Chaworth báljából jövök. Történt valami… váratlan dolog… a helyzet sürgős megoldásra vár. Én… – Elhallgatott, hogy megköszörülje a torkát. – Úgy tűnik, valami módon sikerült kompromittálnom Lady Pandorát.

A szalonra mélységes némaság borult.

Más körülmények között Gabrielt talán mulattatta volna a házaspár értetlen arckifejezése.

Lady Trenear szólalt meg először. – Pontosan mit ért „kompromittáláson”, uram? Valaki meghallotta, amint flörtöl Pandorával, esetleg szóba került valami kevéssé ildomos téma?

– Kettesben találtak vele. A palota mögötti filagóriában.

Újra síri csend támadt. – És mit műveltek kettesben? – tudakolta meg minden teketória nélkül a gróf.

– Segítettem neki kikászálódni egy pamlagból.

Lady Trenear arca egyre fokozódó zavarról árulkodott. – Ez igazán kedves öntől, no de miért…

– Amikor azt mondom, hogy „kikászálódni”, azzal arra célzok, hogy szó szerint át kellett rántanom a pamlag háttámláján. Valami módon sikerült a felsőtestét átdugnia a faragott támla közepén, aminek a díszeibe beleakadt, és képtelen volt úgy kiszabadulni, hogy közben ne tépje le magáról a ruháját.

Trenear megdörzsölte a homlokát, majd tenyerét futólag a szeméhez szorította. – Igen, ez Pandorára vall – mormolta. – Azt hiszem, brandyért kell küldetnem.

– Három pohárra lesz szükség – szögezte le a felesége, és aggodalmas tekintete Gabrielre siklott. – Lord St. Vincent, kérem, üljön ide mellém, és avasson be a történtekbe. – Miközben a fiatalember elindult felé, a nő összekapkodta a mellette heverő gyűszűt, cérnát és anyagdarabkákat, s szórakozottan begyömöszölte egy lábához letett varrókosárba.

Gabriel igyekezett a lehető legtömörebben összefoglalni az este történéseit, kihagyva a Dolly fülbevalójára vonatkozó részt. Bár neki nem volt kötelessége megőrizni Dolly titkát, tisztában volt azzal, hogy Pandora szeretné, ha erről nem tenne említést.

Trenear letelepedett a felesége mellé, és figyelmesen hallgatta a beszámolót. Amikor az inas elé tette tálcán a brandyt, a több éven át érlelt nedűt alacsony, talpas poharakba töltötte, majd az egyiket Gabriel felé nyújtotta.

A fiatalember belekortyolt az italba, hogy erőt merítsen, s érezte, ahogy a forróság egyre lejjebb hatol a torkából. – Még ha Chaworthnek nem is lenne feltett szándéka, hogy móresre tanítson, Lady Pandora jó hírén akkor is folt esett – magyarázta. – Nem lett volna szabad elhagynia a báltermet.

Lady Trenear csüggedten leeresztette a vállát, mintha valami kimerült iskolás lány lenne. – Az én hibám. Én vettem rá Pandorát arra, hogy csinálja végig a báli szezont.

– Az ég szerelmére, ne kezdjük ezt újra – szólt rá gyengéden a gróf, és felemelte a hitvese állát, hogy a szemébe nézhessen. – Nem lehet minden az ön hibája, bármennyire szeretné is ezt hinni. Mindannyian győzködtük Pandorát, hogy mutatkozzon be a társaságban. Ha nem teszi, akkor otthon kellett volna maradnia, míg Cassandra bálokba és estélyekre jár.

– De ha férjhez kényszerítjük, azzal megtörjük a szellemét.

Trenear megfogta a felesége apró kezét, és az ujjait a magáé köré hajtotta.