Vigdis Hjorth

Henrik Falk

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-24-1

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vigdis Hjorth

HENRIK FALK /Forlaget Oktober as, Oslo 2019/

Copyright

© Forlaget Oktober as, Oslo 2019

© Vigdis Hjorth, 2021

Hungarian translation © Kertész Judit, 2021

A fordítást az eredetivel Schandl Piroska vetette egybe.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of NORLA

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

LESZÁLLÁS KÖZBEN rájött, hogy a honvágya önámítás volt. Az utóbbi napokat úgy vészelte át, hogy a hazatérésre gondolt, de mégis, amikor a gép földet ért, csak még jobban nyomasztotta a teher, amely az apósa által fizetett nizzai kis lakásban nehezedett rá. Már akkor attól tartott, hogy unatkozni fog, amikor először került szóba az elutazásuk a felesége kilazult csípőízülete miatt, valósággal megrémült attól, hogy több mint egy hónapig kettesben kell lennie Elsával. Egyébként, eltekintve az éjszakáktól, azelőtt alig voltak huzamosan együtt pár óránál tovább. Egybekelésüktől Elsa váratlan terhességéig minden olyan gyorsan történt, bő hét hónappal azelőttig még jó megoldásnak tűnt a gyors esküvő, a költözködés, az azzal járó sok praktikus tennivaló, a társasági élet, az állás a benzinkútnál, amelyről akkor, amikor új munkahelyére belépett, azt gondolta, hogy ugródeszkának jó lesz, de vajon mihez? Mihez? Milyen naiv, milyen kétségbeesett lehetett már akkor is! Már másnap rosszul volt a gondolattól, hogy fel kell mennie a benzinkút hátsó bejáratán át abba a poros kis kuckóba. Mihelyt eldöntötték, hogy elutaznak, ugyanígy viszolygott az utazástól is. Bepakolt egy csomó könyvet magának, amelyeket mind el akart olvasni, hogy legalább legyen valami értelme az egésznek, ahogy magában fogalmazott. Magával vitte Roy Jenkins Churchill-életrajzát és Van Gogh bátyjához írt leveleit. A lassú sétákon kívül az orvos minden fizikai megerőltetést megtiltott a feleségének, és bár ez rá nem vonatkozott, mégis magától értetődőnek tűnt, hogy szolidaritásból neki is vele kell majd tartania, az ő ritmusát kell követnie. Becsomagolta a könyveket, majd később a kicsi, sötét lakásban, amely a földszinten volt, hogy a feleségének ne kelljen lépcsőt járnia, kipakolta őket a tálalószekrényre. Csakhogy a felesége jelenlétében képtelen volt olvasni. Fellapozta az egyik könyv első oldalát, de a felesége hangos szuszogása megakadályozta abban, hogy felvegye a könyv ritmusát, nem is beszélve apró megjegyzéseiről, amelyek ugyan nem igényeltek választ, ő mégis várta, mert ha a férje válasz nélkül hagyta őket, rászólt: Henrik! olyan parancsoló hangon, hogy kész lehetetlenség volt belemélyedni a könyv univerzumába. Henrik úgy érezte, mintha a felesége várakozása az ő válaszára szétzilálná az agyát. Ilyeneket kérdezett: Nincs ma egy kicsit hűvösebb? vagy: Vajon hogy sikerült anyám szemvizsgálata?

Aztán még telefonált is az anyjának, hogy megtudakolja, mi történt a szemorvosnál, és ő hiába koncentrált, ahogy csak bírt, képtelen volt figyelmen kívül hagyni a felesége szerinte természetellenesen magas, majdhogynem fülsértő hangját. Olyan közel ültek egymáshoz, hogy az anyósa válaszait is hallotta a telefonból, igencsak szeretett volna felállni a kanapéról és eloldalogni, de a felesége biztos rossz néven venné, gondolta, és később az ágyban felhozná a témát, és akkor neki sokáig kellene nyugtatgatnia és bizonygatnia, hogy részéről szó sem volt elutasításról, hogy nem, dehogyis unatkozik a társaságában, jól érzi magát vele Nizzában, és dehogyis, természetesen nem bánta meg az utazást. Inkább boldog és hálás, hogy egy egész hónap szabadsága van, ráadásul Nizzában, míg a többiek gürcölnek odahaza, tenné még hozzá. A gyerek az enyém is, mondaná, ahogy magának is mondogatja abban a reményben, hogy majd csak érez valamit.

Így aztán inkább nem állt fel a kanapéról, és nem tudta elkerülni, hogy végighallgassa a beszélgetést a felesége és anyósa között, akinek szürkehályog nőtt a szemére, felment a vérnyomása és fájt az egyik lábujja. Elsa behatóan érdeklődött az anyja lábujja iránt, azután megkérdezte, hogy van az apja dereka, aztán áttért a saját bajaira, a gyakori pisilésre, ami bizony eléggé irritálja Henriket éjszaka, panaszolta, és mosolyogva Henrikre pillantott, aki olvasást színlelt. Az anyja kifejezte abbéli reményét, hogy azért jól érzik magukat, mire Elsa megemlítette, hogy gyakran járnak a Bête d´or nevű étterembe, amit rosszul ejtett ki, bite d´or lett belőle, csak egy kőhajításnyira van a lakásuktól, mesélte, jól főznek és nem is túl drága, habár az árak egyébként elképesztően magasak, tette még hozzá. Kinézett magának egy kismamaruhát a május 17-i nemzeti ünnepre, mert a szokásos népviselete már biztosan szűk lesz rá, de ez több mint száz euróba kerül, viszont a szemben lévő butikban talált egy másikat, ami ugyan nem olyan szép színű, de lényegesen olcsóbb, ezt még meg kell beszélnie Henrikkel, mondta, és ekkor Henrik mégiscsak felállt és kiment, meg sem állt a kis konyháig, közben mindvégig a hátában érezte a felesége tekintetét és végighallgatta, hogy alig mer arra gondolni, mennyire felmennek majd az árak a főszezonra. Felgyorsította a beszédtempóját, mivel be akarta fejezni a beszélgetést, hogy meggyőződhessen arról, Henrik nem azért ment ki, mert ő olyasvalamit mondott, ami kiválthatta nemtetszését, és most morcos. Hogy megússzon egy újabb beszélgetést a beszélgetésről, Henrik töltött magának egy pohár vizet és visszament a szobába, hogy Elsa azt higgye, csupán vízért ment ki. Elsa letette a telefont, szinte könyörögve nézett a férjére, aki felemelte a poharát, mondván; hogy megszomjazott a nagy melegben. Ja, persze, Elsa megkönnyebbült és kérte, hogy hozzon neki is egy pohárral. Henrik bevitte neki a vizet, de nem tudta megállni, hogy a poharat alaposan oda ne vágja az asztalhoz, persze kifröccsent belőle a víz, mire Elsa kérte, hogy menjen ki egy rongyért, és törölje fel a vizet, ő kiment a rongyért és feltörölte a vizet, s amikor kész lett, nagy ívben kidobta a rongyot a konyhába, szerencsére pont eltalálta vele a mosogatókagylót. Leült, újra lapozni kezdett a könyvében, de a közöttük beállt nyomasztó csönd felerősítette az Elsa által keltett zajokat: ahogy a vizet kortyolta, ahogy a kötőtűit csattogtatta, vagy ahogy mind súlyosabbá váló testével izgett-mozgott, hogy kényelmesebben helyezkedjen el a fonott székben, melynek recsegése szintén bántotta a férfi fülét. Elsa felemelte az egyik lábát, hogy kisimítsa maga alatt a szoknyáját, és amint izzadt combja nagyot cuppanva újra a székhez ért, Henrik önkéntelenül elfordította a fejét. Elsa felkászálódott a székéből, terpeszállásba állt, és mélyet, hangosat nyögött, majd kihúzta magát, mire jókora hasa kidomborodott, akkora volt, mint egy luftballon, csípőre tette a kezét és kiszakadt belőle egy Jaj! de olyan mélyről, hogy az már szinte elviselhetetlennek tűnt, aztán visszarogyott a székébe, mely minden egyes eresztékében nagyot reccsent. Az ő gyerekét hordja a szíve alatt, az ő génjei vannak abban a gyerekben, mondogatta Henrik magában, de ez sem segített, felfoghatatlan volt számára az egész, és azt, hogy a gyerek lány lesz, végképp nem tudta hova tenni. Elképzelni sem tudta, milyen szerepet játszhat majd ő a gyerek, vagyis a kislány életében, főleg, ha belegondol, hogy állnak, illetve alakulnak a dolgai. A harmadik oldalig jutott el a könyvben, de a kötőtű csattogásától képtelen volt tovább olvasni, egyébként is, Elsa váratlanul feltette azt a kérdést, hogy milyen iskolába írassák majd Lisát, ugyanis az anyjával ezt a nevet fundálták ki neki, merthogy azt külföldön is megértik, ami fontos ebben a globalizált világban; ő pedig ebbe a kérdésbe nem szólt bele, tudniillik egyáltalán nem érdekelte a téma. Azt mondják, hogy a helyi iskola nem túl jó, nem olyan, mint hajdan, a mi időnkben volt, folytatta Elsa. A Montessori esetleg szóba jöhetne, de a Steiner semmiképp, mert azok a gyerekek, akik oda járnak, általában nehezebben jutnak be az egyetemre. Neki, mint tanárnak, abszolút megbízhatóak a forrásai. Lehetséges, hogy hat év múlva jobb lesz a helyzet, habár egy iskolát épp olyan nehéz új irányba fordítani, mint egy hajót, mondta, ugyanis mint tanár, ezt is éppen olyan jól tudta. Noha ő maga is művészetet és kézimunkát tanított a gimnáziumban, attól még osztotta azt a véleményt, miszerint a rajz-, a tánc- és drámatanítást csak módjával ajánlatos alkalmazni. A matematika, az angol és a környezetismeret is legalább olyan fontos, nemde? Mert ha történetesen nem kapott volna ösztöndíjat a Szakírók Szövetségétől, ő sem tudná megírni a könyvét a norvég népviselet fejlődéséről az 1700-as évektől napjainkig. Hát nem csodás, hogy milyen jól alakul minden? - lelkendezett. Majd ha Henrik kiveszi az apáknak járó gyermekgondozási szabadságát, ő is otthon marad a könyvét írni, és így együtt lehetnek mind a hárman. Henrik igyekezett elengedni e szavakat a füle mellett, és szerencsére épp megcsörrent a telefonja, így felállhatott, hogy kimenjen érte a konyhába, de amikor meglátta a hívószámot, bénultan meredt a kijelzőre mint akibe villám csapott. Csak bámulta a telefont, amíg abba nem hagyta a csörgést. Majd kiment a kis teraszra, ki telefonált, kérdezte Elsa, amihez most már ugyebár joga van, ismeretlen szám - felelte Henrik-, biztosan valami reklám. Pedig az ő száma volt, emlékszik rá, de lehet, hogy mégsem az, hiszen már évek óta nem is hallott a lányról, biztosan ő is tudja, hallhatta már, hogy Elsával…, nem, nem, ez lehetetlen, azóta már nyilván új száma van. Elsa folytatta monológját az iskolákról, most éppen a francia iskolán volt a sor, habár az sokba kerül, de ha továbbra is olyan jól megy a benzinkút, mint eddig, akkor ez sem kizárt. Igaz, hogy autóval is elég hosszú az út odáig, de mégiscsak a francia iskola jobb lenne, folytatta, miközben a kötőtűi megállás nélkül csattogtak, és alattuk egyre hosszabbra nőtt a kis piros rugdalózó. Előző nap Elsa megmutatta neki a mintát, a kész kis nadrág képét, és most várta az elismerést a tudománya iránt, Henrik próbált is megfelelni a várakozásának, amennyire csak tellett tőle, próbált elragadtatást kicsiholni magából, de a szék nyikorgása, és a kötőtűk egyre gyorsuló csattogása azt jelezte számára, hogy talán mégsem sikerült kellőképp lelkesnek mutatkoznia.

Alig várta, hogy ellenőrizhesse az iménti telefonszámot. Tervezgette, hogy a mosdóban nézi majd meg, először kimegy a konyhába, kiviszi a poharat, magához veszi a telefont és amilyen lazán csak tud, bevonul a mosdóba.

Mire gondolsz? kérdezte ekkor Elsa, dehát ezt mégsem mondhatja el neki. Vécére kell mennem, mondta, felvette a poharat, kivitte a konyhába, letette a pultra, fogta és a zsebébe süllyesztette a telefont, kiment a mosdóba, magára zárta az ajtót, a tudakozó azt válaszolta, hogy a szám ismeretlen, erre megkönnyebbült, dehát mi a fenét is képzelt?

Esténként, naplemente előtt, úgy hét óra tájban, amikor már kezdett hűvösödni, Henrik szívesen megivott volna egy gin-tonicot, amit nyilván meg is tett volna, ha valamelyik barátjával, vagy egyedül lett volna. Azelőtt sokat utazott a barátaival vagy egyedül, főleg a Cap Ferrat félsziget környékén, amikor még megvolt a villájuk. De jó is lenne megint egy egész napos szörfözés után frissen zuhanyozva kiülni a teraszra, és egy gin-tonic-kal a kezében csak nézni a tengert! Ó, az a kilátás!

Egyik nap, bevásárláskor, mert mindig ő vásárolt be, Elsának nem volt szabad sem cipelnie, sem emelnie, Henrik vett egy üveg gint, néhány üveg tonicot és egy citromot, majd betette a hűtő legfelső polcára legbelülre, és este, amikor a fák mögött már lassan lebukni készült a nap, kevert magának egy gin-tonicot, és kiült a teraszra. De a felesége megbotránkozó pillantása kíséretében nehéz volt élveznie az italt, Elsa szinte sírva fakadt, amikor ő a szájához emelte a poharat. Miközben kikeverte magának a koktélt, Elsa már akkor is úgy nézett rá, mintha bűnt követne el ellene, de hogy most még meg is issza! Micsoda tapintatlanság! Henrik ezért gyorsan, nagy kortyokban itta ki a koktélt, viszont talán épp e gyorsaság hatására újra ki kellett mennie, hogy még egy pohárral töltsön magának, ám alighogy visszatért és leült a teraszon, Elsa nagy üggyel-bajjal feltápászkodott, és lehajtott fejjel, szemlátomást sírással küszködve elhagyta a helyszínt. Henrik hallotta, hogy lefekszik.

Egyedül üldögélt hát a teraszon a gin-tonicjával. Szívesen kihozta volna a telefonját, hogy felhívjon valakit, hogy egy kicsit elbeszélgessen valakivel, de ki legyen az? Amúgy is, elképzelte, hogy a felesége hallgatózik az ágyból, és ha meghallaná, hogy újra kimegy a konyhába, azt hinné, hogy még egy pohárral tölt magának, és az már aztán végképp katasztrófa lenne számára. Két gin-tonicot talán még elvisel, de három már túllépne minden határon. Egyébként sem tudna szégyenkezés nélkül, őszintén beszélni senkivel, búslakodott Henrik, ha nekiállna panaszkodni, mindenki azt gondolná, ne adj isten ki is mondaná, hogy kizárólag magának köszönheti ezt a helyzetet, merthogy ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát, és ebben igazuk is lenne.

Egy óra múlva úgy érezte, ideje lefeküdnie, és halkan belopódzott a szobába, de Elsa még nem aludt. Miközben Henrik vetkőzött, kémlelte, vajon nem dülöngél-e, de mivel nem látszott részegnek, Elsa megkönnyebbült, és mihelyt Henrik lefeküdt, átölelte, hozzábújt és úgy kérdezte, hogy szereti-e még, vagy már nem, jaj, ez a szó… Dehogynem súgta Henrik, könnyedén megpaskolta a felesége arcát, majd a másik oldalára fordult, de nem tudott elaludni, mert Elsa hangosan szuszogott és hosszasan forgolódott, mire kényelmesen el tudott helyezkedni.

A REPÜLŐGÉP már a kapu felé gurult, amikor Elsa a férje felé fordulva kijelentette: Mindenütt jó, de legjobb otthon.

Talán megérezte a férje levertségét, de félremagyarázta, mert gyorsan hozzátette: Ne értsd félre, fantasztikus volt az út! De már alig várom, hogy újra lássam apát és anyát, ezt ugye meg tudod érteni?

Mivel a férfi nem válaszolt, megkérdezte újra, suttogva, hogy a többiek ne hallják: Ugye meg tudod érteni? Közben lekapcsolták magukról a biztonsági övet és felálltak a helyükről.

Miközben levette a két kézipoggyászt a polcról, Henrik bólintott és félreállt, hogy a felesége előre mehessen, ő pedig mögötte cammogott annak lassú tempójában. Egy árva szót sem szóltak egymáshoz, sem a mozgólépcsőn, sem a mozgójárdán, a vámmentes boltban különváltak, a nő a kozmetikai részleg, ő pedig a borok felé vette az irányt, kiválogatott tizenkét üveg jó évjáratú bort és indult a kassza felé, ahol Elsa már várt rá. Ezt mind megveszed? hüledezett. Ennyit szabad bevinnünk, közölte vele Henrik. Nem kell mindent megvenni csak azért, mert be szabad vinnünk, felelte Elsa, de amikor meglátta a férje arckifejezését, tréfásan megcsiklandozta az oldalát, mintha csak viccelt volna. Felrakta az árut a futószalagra, majd a férfi is feltette a saját tizenkét üvegét, és észlelte, hogy a felesége figyeli a kijelzőn felbukkanó összeget, és ugyan nehezére esett, de nem tett rá megjegyzést, viszont amikor az utolsó üveg ára, a 634 korona ott virított kéken a kijelzőn, kicsúszott a száján egy Hű! A férfi mereven a terminálra szegezte a tekintetét, bedugta a kártyáját, beírta a kódot, leemelt három zacskót, mindegyikbe beletett négy-négy üveget, és húzós kézipoggyászaikkal együtt mindent felpakolt egy kocsira, majd az egészet a poggyászkiadó felé tolta. A felesége némán billegett utána, megvárta amíg a férje elkapja a csomagszállító szalagról a bőröndjeiket és azokat is felpakolja a kocsira.

Amint kinyílt a reptéri üvegajtó, Henrik megpillantotta újdonsült apósát és anyósát. Erre igazán számíthatott volna, gondolta. Hallotta, hogy Elsa felsikít mögötte. Megállt, hogy előreengedje a feleségét, aki először az anyja, majd az apja nyakába ugrott, aztán hátrafordult, hogy vele is megossza örömét, ő illedelmesen mosolygott, kinyújtotta a kezét az apósa felé, az magához húzta, megölelte, majd férfiasan hátba veregette. Na, hogy ityeg a fityeg?