Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © Puska Veronika, 2023

© GABO Kiadó, 2023

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Darvasi Linda

ISBN 978-963-566-614-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

A dolgok árnyéka halhatatlan.{1}

1.

Árnyékot lopni könnyűnek tűnhet, de a legkevésbé sem az. A Kútfő szerint először ki kell hozzá választani a megfelelő eszközt. Márk több rövidárust is végigjárt, akiknél másodmagával szalagok, zsinórok és pertlik között turkált. Színeket, anyagokat, textúrákat nézett át, végül elunta a pamutgombolyagok és hímzőfonalak közti téblábolást, találomra kiválasztott egy fehér szalagot, és nagy elánnal a pénztárhoz vitte.

– Biztos vagy benne, hogy ez megfelelő lesz? – ráncolta Vilmos a homlokát, és kritikus szemmel figyelte, ahogy az eladó lemér két métert, majd kis papírzacskóba csúsztatja, közben furcsálkodón méregeti őket. Két huszonéves férfi ritka vendég lehetett nála.

– Ez lesz a nyerő – kacsintott rá Márk. – Rögtön elszíneződik, ha sikerrel jártunk.

– A fehér túl tiszta szín.

– Tiszta? Baromság – ingatta a fejét. – A fehér a halál színe. Mármint némely helyeken – tette hozzá kevesebb magabiztossággal.

– Az Ormánságban – pontosított Vilmos kimérten.

– Tőlem! – vont vállat, és apróért nyúlt a derekára fűzött veretes tarsolyba, hogy fizessen. – Maradunk a fehérnél, úgy drámaibb lesz a hatás.

– Ha drámaibbat szeretnél, válassz sárgát. Az igliceknél a sárga jelenti a halált.

Márk a szemét forgatta a Kútfőből tanultak felidézésétől.

– Tudtommal nem tündérre megyünk, Vé.

Vilmos jóvágású arca megrándult. Szerinte a kutyákat és a lovakat szokás becézni. Márk megkockáztatta, ezt az elvet a sznob apjától vette át.

Alighogy kiléptek a hűvös boltból a hőségben fürdőző utcára, Vilmos felcsapta a Kútfőjét. Márk a saját, notesznyi méretű példányát a tarsolyában hordta. Borítóján dombornyomott, tizenhárom ágú csillag virított, a Fúrócsillag jelképe.

Soha nem jutott volna eszébe nyilvános helyen kinyitni, hiába, hogy rajta kívül úgysem tudja senki elolvasni a könyvet. Tartalma csak a tulajdonosának állt össze érthető szöveggé, az átlagembert üres oldalak várták, a rendhez tartozók egymás könyvében szúrágáshoz hasonló firkákat láttak, mégsem tartotta helyesnek mutogatni.

A Kútfő tanulmányozásának megvan a maga helye és ideje. Olyankor ő is megváltozik, magának való lesz a hangulata, ezért sem értette, hogyan képes Vé ilyen nyíltan játszani az eszét.

– Mi az, mit olvasol? – emelte le a fejéről a nyári napsütéstől felforrósodott kalapját, és meglegyezte vele az arcát. Hosszú, fekete haja a hátát verdeste, és élvezettel figyelte, ahogy a lányok utánafordulnak.

– Azt, hogyan kéne kiviteleznünk ezt az egészet.

– És kiad valami értelmeset?

– Csak olyat szokott.

– Lehet, hogy te bírod a rejtvénybe csomagolt tanácsokat, engem viszont egy ponton túl halálra idegesítenek.

– Vigyázz, egy napon nehogy szó szerint úgy járj – jegyezte meg Vilmos komoly ábrázattal, majd újra a Kútfőbe merült.

Boszorkányos ügyességgel kerülgette a járókelőket, a hirtelen elé vágókba sem ütközött bele. Félhosszú, szőke haja az izzadságtól a halántékához tapadt, és annyi időre sem engedte el a könyvét, hogy megtörölje a homlokát.

Márk felvette a tempóját, és hüvelykujját a nadrágzsebébe akasztotta.

– Túlságosan komolyan veszed a kimondott szó hatalmát.

– Te meg túlságosan lebecsülöd a kimondott szó hatalmát. Ezért egyszer megütöd a bokádat.

– Kinél? A rend bír engem – kacsintott.

Vilmos elnyomott egy grimaszt.

– Kímélj meg a nagyzolástól.

– Nagyzolás? – szaladt fel a szemöldöke. – Tényleg bírnak.

– A rend csak elnézi a botlásaidat. De ha egyre több tapasztalatra teszel szert, az elvárásaik is nőni fognak, és akkor vége a lazaságnak.

– Ne aggódj értem, Vé. Tudom, hogyan kell bánni a hozzád hasonló karótnyeltekkel – vigyorgott rá pimaszul.

– Inkább koncentrálj a hét próbára. Kálmos még ma pontot akar tenni az ügy végére.

Ez ebben a formában nem volt teljesen igaz. Kálmos nem szabott ennyire pontos határidőt. Kijelentette, hogy a Tokaj melletti borászat építkezése csak hagyományos házerősítéssel fejeződhet be. Azt már rájuk, diákokra bízta, hogyan gondoskodnak erről.

Márk rájött, Vilmos egyrészt a kiválasztott mód ötletességével, másrészt a gyorsasággal akar bevágódni. Ezért döntöttek Kőmíves Kelemen példája helyett az árnyéklopás mellett.

A hatodik próbához is úgy állt, akár az előtte lévő öthöz: menni fog, mint a karikacsapás. A feladatok egyre nehezedtek: míg a legelején még elég volt azt megugraniuk, hogy képesek legyenek előcsalogatni a Kútfőből a személyre szabott tudást, később felzavarták őket a Karancs-hegycsúcsra vihart kelteni. Igaz, villámot nem, csak morgásszerű égzengést és mérsékelt szélrohamot sikerült összehozniuk, az ízelítő mégis felvillanyozta. Az avatottak utazni is képesek viharból formált forgószéllel.

Mélyen hitt benne, hogy idővel ezt ő is meg tudja csinálni, mert aki a Kútfőt birtokolni és olvasni képes, az nagy dolgokra hivatott. Ők ketten ütőképes párost alkottak, ezért jó eséllyel mindkettejüket teljes értékű taggá fogják avatni.

A megfelelő eszközt megszerezték, most áldozatra volt szükségük. Az árnyéklopás csak emberrel működött, így nagyobb lett a tét. Találniuk kellett egy helyet, ahol sokan járnak, és viszonylag észrevétlenek maradhatnak. Erre a legalkalmasabbnak a Déli pályaudvar tűnt.

A rövidáru bolttól végiggyalogoltak a Krisztina körúton. Menet közben Márk azt latolgatta, milyen ember felelne meg leginkább az eljárásnak, a Délinél azonban megtorpant az előttük kialakult káosz láttán.

Egy úttesten vesztegelő Ladából bömbölt a Trabanton szállni élvezet, gyorsabban száll, mint a képzelet, és libák ténferegtek az úton, a villamossíneken, az aluljárókban. Tollak repkedtek szerteszét, járókelők és autósok csoportosultak egy oldalára fordult teherautó körül.

Márk szeme elnyílt, egy közelébe tévedő szárnyast farba is billentett, nehogy a cipőjére szarjon.

– Figyelj, ez egy jel – fordult Vilmoshoz. – Hagyjuk az árnyéklopást, szerezzünk tojást, betonozzuk be azt! Sokkal egyszerűbb, és a szimbolika is stimmelne, hiszen az élet, az újjászületés jelképe.

– Beérnéd ennyivel? – pillantott rá oldalvást Vilmos, szemöldökét hitetlenkedően összevonva. – Az árnyéklopás sokkal frappánsabb.

– Én nem ezt a szót használnám. Ha frappánsat akarnál, kerítenél egy kóbor kutyát. Az alapban elférne, és még jót is tennénk, mert eggyel kevesebb császkálna az utcán.

– Persze, aztán feljelentenének állatkínzásért – szavazta le mindjárt. – Onnan már csak egy lépés, hogy elkövessük Gábor hibáját.

– Szegény Gabó – sóhajtott nagyot. – Egyperces néma csend annak a baleknak.

A srác jó darabig harmadik társukként járta a hét próba rögös útját. Habár a rendnél csak két hely várta, hogy betöltsék, és Márk pedzegette párszor, hogy nem lesznek így jól, Vé nyugalomra intette. Meg volt róla győződve, a dolog megoldódik magától. Nem gondolta volna, hogy a fiúnak lesz igaza.

Vilmoshoz hasonlóan Gabó is kedvelte az autentikus módszereket – vagyis inkább azokat, amiket annak tartott. Például amikor azt a feladatot kapták, hogy keressenek olyan embert, aki élete során kapcsolatba került már valahogyan varázslattal, képes volt szemüveg és szita kombinálásával olyan eszközt létrehozni, amely lehetővé tette, hogy felfedje mások rejtett, varázslattal jelölt oldalát – mármint azoknál, akik rendelkeztek ilyesmivel.

Mostani feladatuknál is ő ragaszkodott az emberáldozathoz, és azt a szó leghagyományosabb értelmében annak vette. Erről Kálmos ukáza tehetett: a birtokán álló ház alapját statikailag problémás helyen ásták ki, és a hagyományos kőműves eljárások mellett valami mással is meg akarta támogatni az építkezés sikerét. A rendőrség akkor kapcsolta le, amikor megpróbált agyonütni egy részeg hajléktalant.

– Tényleg balek volt – pöccintett le Vilmos egy libatollat a karjáról. – A Kőmíves Kelemen helyett a Kútfőt kellett volna olvasgatnia. Az meg elég világosan fogalmaz: egy garabonciás csak a társai által erős, az egyéni próbálkozások sikere kétes, és ő nem először önállósodott.

– Igen, és ez hol van a Kútfőben? – ráncolta Márk a homlokát. – Az enyém semmi ilyet nem ír.

– Amúgy sem jót választott – folytatta Vilmos, mintha meg sem hallotta volna a kérdést –, lány vagy asszony megfelelőbb alany az ilyesmihez.

– Ijesztő, amikor ilyen gyakorlatiasan érvelsz.

Közben azért eljátszott a gondolattal, mi lett volna, ha ők is az emberáldozatot választják. Akkor biztosan nem egy csövest, hanem a hűvös tekintetű, hegyes mellű Bikit falazná be. Akkor Vilmos unokatestvére végre leszállna a magas lóról, és könyörögne az életéért.

Nagy sóhajjal kifújta a levegőt, elhessegette a képzeletbeli jelenetet.

– Jól eltűnt Gabó. Hová rekkenthették?

– A Csanyikvölgyi Szanatóriumba. A rend mindenkit oda paterol, akit életben hagy.

Márk a rekkenő hőség ellenére megborzongott. Begyógyszerezve, ki tudja, meddig tartó fogságban: a diliháznál a halál is jobb. Gabónak még úgy sem kívánt ilyesmit, hogy a kiesésével őket kettejüket hozta előnybe a rend szabad helyeiért.

Szapora léptekkel átvágtak a tébláboló libák és a felbolydult gyalogosok között, be a pályaudvarra. Vilmos szeme ide-oda járt, tekintete a körülöttük lévőket méregette.

– Állj készen, amint megvan a megfelelő, azonnal hozzá kell látnunk – mondta Márknak.

– És honnét fogod tudni, ki a megfelelő?

– Nézz és láss! – mondta halkan, sejtelmes éllel.

Márk felsóhajtott, néha borzasztóan unta Vilmos hatásvadász szövegeit.

Barátjához hasonlóan a vonatra várakozókat pásztázta. A libákat szállító teherautó balesete pont kapóra jött. Mindenki arra figyelt, nem rájuk.

– Öregasszony cvekkerrel? – dobta fel ötletnek Vilmos.

– Nyugdíjas. Az jó?

– Akkor az a pasas? Tömi magába a rántott húsos szendvicset, semmi mással nem törődik.

– Saccra negyvenes, de nem azt mondtad, hogy a nők a legalkalmasabbak?

– Árnyéklopásnál mindegy, csak haladjunk.

Befutott egy járat, a dohányzóvagonok ablakán dőlt kifelé a cigifüst, újabb utashullám hömpölygött végig a peronon. Márk szinte megfőtt a kalapja alatt, egy kövér izzadságcsepp a szemébe hullott, és amikor letörölte, kiszemelt egy párt.

Rövid hajú, fiúsan öltözött lány ölelgette frissen érkezett barátját, azt sem tudták, hol vannak, merre vannak. Ilyen alkalom sem kínálkozik több, így Márk a homlokába húzta a kalap karimáját.

– Ő lesz az – mondta Vilmosnak, majd elővette a szalagot, és szép lassan a csuklójára tekerte.

Gondolatai minden egyes lépéssel a rá váró feladatra hangolódtak, mint a próbák előtt rendesen, és ettől valami furcsa nyugalom szállta meg. A szalag és a kiszemelt áldozat után a harmadik és egyben nélkülözhetetlen összetevő: a megfelelő állapot. Jelentéktelenné váltak a rákészülő variálások, teljesen elillant Márk kétsége és bizonytalansága. A belé szivárgó magabiztosság léptét könnyűvé, tartását egyenessé tette, és a nap heve semmivé törpült. Kiélesedtek a tárgyak és a személyek körvonalai. Talpa alatt az aszfalt ruganyossá, valószerűtlenné vált. A világ hűvös, tiszta illatot árasztott, és mindent áthatott valamiféle finom, alig érezhető lüktetés. Halálos bizonyosság lett rajta úrrá, hogy ott és akkor senki sem tudja őket megállítani.

A párocska továbbra is egymást ölelgette, minden nekik kedvezett. Vilmos kicsivel odébb megtorpant, sarkát összeütötte, és lábfejével olyan szöget zárt be, hogy abba a fiú és a lány beleessen. Azon a mezőn belül a hangok eltompultak, és az idő egészen kicsit lassabban telt.

Márk mögéjük ért, és leguggolt, mint aki a cipőjét köti. A szalag egyik végét letekerte a csuklójáról, a másikat mérce módjára végigfektette a fiú peronra vetülő, ferde árnyékán.

– Ahogy szedlek, úgy vigyelek, árnyékból életet fejek – mormogta, és körmével X-et nyomott a szalag szabad végére, ahol a fehér szalagot indigókékre festette a foglyul ejtett árnyék.

A levegő friss illatába reszelt köröm szaga keveredett, ami szintén a rítus sikerét jelezte. A környezet lüktetése felerősödött, a lelassult idő a régi ritmust kereste. A pár ölelése lazult, a kedvező pillanat rohamosan múlt. Márk kevéssé bánta. Lassan kiegyenesedett, és tekintete összeakadt a fiú öleléséből kibontakozó lányéval.

Éber pillantása egészen Márk arcába, lelkébe mart. Hátrahőkölt tőle és a pórusaiból áradó, állott folyóbűztől. A peron egy töredékmásodpercre ismeretlen folyóparttá homályosult, majd szinte rögtön teljesen helyreállt.

Erős, határozott kéz karolt belé, és Márk hagyta, hogy magával húzza. Beszélt is a kéz tulajdonosa, de a torkából előtörő hangok inkább hallatszódtak távoli vihar morajlásának, mint érthető beszédnek. Még tartott a transz, még ringatta a világon túli világ délibábja.

Nagyjából a Vérmezőn nyerte vissza önmagát. A közelben szarka cserregett, Vilmos lenyomta egy padra, és a szalag felől érdeklődött. Hirtelen azt sem tudta, miről van szó, aztán széttárta addig görcsösen összezáruló markát, amelyben ott hevert a bekékült szalag. Mocorgott, akár egy összetekeredett féreg, és felkavaró dolgokat suttogott a srácról, akinek az árnyékát őrizte.

Sietősen Vilmos kezébe nyomta, és mondani akart neki valamit, de szavak helyett zagyva, félbetört hangok hagyták el a száját. Ez felidegesítette, mire a barátja megszorította a vállát.

– Nyugi, ez csak időleges afázia. A próba utóhatása.

Akkor te miért pofázol?, akarta kérdezni. Vé sosem járt így. Vagy nem adott bele eleget, vagy jobban bírta a strapát.

– Gyere, meghívlak a Tiplibe – mondta Vilmos, a Kútfője végébe hajtogatva a szalagot. – Megérdemeljük.

Mindig oda ugrottak be, ha sikerrel jártak a próbáikkal. A garabonciások körében népszerű Héjanász Klubban is kiszolgálták volna őket, ám egyiküknek sem volt kedve olyan messzire menni.

A Tipli maga volt a Krisztinaváros körme alá gyűlt kosz. A lakóházi szuterénbe eldugott kocsma pultját boroshordókból tákolták, az asztalokat járólappal fedték. A sarokban koszlott kályha barnállott, amelyet télen raklapdarabokkal fűtöttek. A helyiségben gomolygó cigarettafüst közepén sokat megélt csocsóasztal terpeszkedett, és éppen négy égnek meredő hajú, orrpiercinges punk gyötörte mérsékelt hévvel.

A péntek dél körüli időpont ellenére a Tipli fél házzal ment. Az egyik végében alacsony asztaloknál kiszuperált csővázas iskolai székeken ötvenes férfiak merengtek maguk elé, a másik végében ragadós, sörszagú bokszok bújtak jótékony homályba.

Letelepedtek az egyikbe, Vilmos kikért helyből négy töményet, és szépen Márk elé pakolta. Magának egy üveg Stellát rendelt, amire a Tipli törzsközönsége nyugati szarként szokott utalni.

– Egészségedre! – húzott Vé nagyot az üvegből. – Na mi van, iszol, vagy nézed?

Már a pia puszta szagától könnybe lábadt Márk szeme. Felhajtott eggyel, istentelenül végigmarta a torkát, de legalább segített visszanyerni a hangját.

– Valami bűzlik – krákogta.

– Nálunk a szalag, úgy, ahogy kell.

– Az a lány meglátott.

– Dehogy látott – piszkálta ujjával Vé a sörösüveg oldalára kiülő párát.

– Meglátott, és folyószaga volt.

– Ez csak a világon túli világ hatása. Véghez vittünk valami rendkívülit.

– Akkor miért érzem magam ennyire szarul?

– Én is szarul vagyok – emelte fel Vé remegő kézzel az üveget. – A próba az erőnket kérte, és most ítéltünk valakit halálra.

– Mi a fasz?! – tört ki Márkból.

– Neki egy-két hónapon belül annyi.

Márk leszegte az állát, úgy méregette Vilmost.

– Szórakozol velem.

– Nem én! Ott áll a Kútfőben.

– Abban, legalábbis az enyémben egy szó sem esik halálról. Árnyékot loptunk, nem valaki lelkét.

– A kettő szinte ugyanaz. Mindennek ára van, tudhatnád. – Vé ügyetlenül letörölte a szájáról a finom sörhabot. – A hét próba több sima vizsgák sorozatánál. Az is elég, ha kibírjuk őket.

Márkot a hideg kirázta attól, ahogyan a barátja magyarázott. Úgy beszélt, mint a rend. Hűvösen, tárgyilagosan, mint aki elfogadja, hogy a dolgok ilyenek, de a stellás üveget tartó keze annyira remegett, hogy majdnem kiöntötte a sört.

– Én nem akartam megölni azt a srácot. Tudtad, hogy Szuromi Róbertnek hívják, és van egy nővére?

– Nem, és nem értem, ezt honnét szeded, vagy miért érdekel – nézett félre idegesen Vé.

– Abból a kurva szalagból. Basszus, az a srác annyi idős, mint mi! – fakadt ki. Nyugtalanította, hogy Vé úgy tesz, mint aki szarik az egészre, és minden, amit az imént olyan biztosan tudni vélt az áldozatukról, ijesztő gyorsasággal pereg ki a fejéből.

– Mindegy, úgyis meghal.

– Mert a Kútfő homályosan fogalmazott.

– Miért, ha rögtön az eljárás tétjével kezdi, másként döntesz? – tette le Vé a sörét, és mélyen Márk szemébe nézett. – Vagy ott az a csaj, akit Gábor szitás szemüvegével találtunk. Arról volt szó, a rend leszedi róla az átkot, amit egy iglictől kapott. Ha előre tudod, hogy benne van a pakliban, hogy abba bele is őrülhet, átadtad volna a Fúrócsillagnak? Fogd már fel. Minél előrébb járunk a próbákkal, annál többet követelnek tőlünk.

– Gondolod? – Márk az előtte sorakozó stampókra meredt. – Akkor miért érzem úgy, hogy valami elkerülte a figyelmünket?

– Mert pesszimista vagy.

– „A pesszimista olyan ember, akinek mindig igaza van, de nincs öröme benne.”

Vilmos kis híján fellapozta a Kútfőt, mire Márk leintette:

– Hagyd, ezt Teller Ede mondta.

Sorra lehúzta a többi pálinkát is. Vágyott a részegség ködére, mert ezt jelenleg csak így lehetett elviselni. Tanult, aminek tanult, és csak fokozatosan látta át, ez pontosan mire jogosítja fel.

Nemrég még azon versengtek, ki meddig bírja elvinni a szobájától a Kútfőjét, és mikor milyen tudást rejtő oldal fedi fel a tartalmát. Nemrég még azon ötleteltek, milyen nevet vesznek fel, ha befogadja őket a rend. Csupa gyerekes szórakozás és álmodozás. Gálna a felavatása előtt állítólag egy eszes, derűs nő volt, garabonciásként azonban Márk alig látta mosolyogni, és az eszessége inkább ravaszsággá változott. Mi lesz belőlük, ha Vilmos Varádiccsá, ő pedig Balabánná változik? Akarja ismerni azt a férfit?

Fázósan összerezzent. Sokat kivett belőle a legutóbbi próba.

– Húzzunk innen. Mindjárt elalszom – dünnyögte összeakadó nyelvvel.

– Sajnálom, előbb leadjuk a szalagot a Fúrócsillagnak.

Összeszorult a torka. Sokat köszönhetett a rendnek. Amint a Kútfő a birtokába került, elintézték, hogy a rendőrség visszavonja a rá vonatkozó, érvényes előállítási parancsot, és a feledés jótékony fátyla boruljon az alkalmi betöréses lopásokkal tarkított előéletére. A szakiskola befejezése után kitörölhette a seggét a bőrdíszműves végzettségével. Ha nem jön a Fúrócsillag, az avasiak addig jártak volna a nyakára, míg ráveszik, betöréses magánakciók helyett dolgozzon nekik, adja ki magát magányos vén nyanyák unokájának, és kamu dumával húzza le őket kápéval.

Itt nem pusztán lehetőséget és célt kapott, hanem része lehetett egy elképesztő világnak. Arra viszont nem készült fel, hogy a próbái során emberek halálát okozza. Szinte hallotta Vét, ahogy azt mondja: ezek a dolgok néha megtörténnek. Ezek készítenek fel arra, hogy a tetteiknek komoly következményei lehetnek. Arról viszont nem volt szó, hogy úgy kell tennie, mintha ezzel minden rendben is lenne. A rendhez több kell négy stampónál, ahhoz muszáj legalább további kettőt innia.

2.

A kávéscsésze alján metszőfog hevert. Két napon belül a második. Az elsőt, egy kisőrlőt tegnap reggel a párnán találták egy nyálfolt közepén. Valamikor az éjszaka folyamán hullott ki Robi ínyéből, és íme, máris itt a következő.

Ahogy Dóra a fogat kipiszkáló, gyanútlan fiút nézte, felállt a tarkóján a szőr. A képlékeny sejtésből egyre szilárdabb meggyőződésévé vált, hogy komoly vész költözött be melléjük.

– Szerinted skorbutom van? – forgatta Robi mutató- és hüvelykujja között a fogat. – Muter szerint kevés gyümölcsöt eszem, és emiatt könnyebben leszek beteg.

Az anyád ostoba, gondolta Dóra. Kikapta a fiú kezéből a fogat, és a másik mellé tette egy gyufásskatulyába. Abban a hiszemben gyűjtötte őket, hogy a kihullott foggal így szokás. Hasonló módon őrizték a szülei a tejfogát, és a fogorvostól is elhozta azt a kihúzott őrlőt, amikor először járt nála.

Távoli, elfeledettnek hitt dúdolást hallott, nyolc torok morgása és zengése töltötte meg szép lassan a konyhát. Amikor rájött, hogy ő maga dúdolja Aranyos Szegelet gyászénekének dallamát, jobb lábával nagyot dobbantott.

– Ideges vagy? – nézett fel Robi kócos, sötét fürtjei alól. Huszonkettedik évét taposta, de ha így nézett rá, úgy festett, mint egy kölyök.

– Te nem? Hullik a fogad…

– Gőzöm sincs, mi lehet a baj, de majd elmegyek egy fogorvoshoz, és az megmondja.

– Dehogy mondja – mormogta Dóra lehajtott fejjel.

Robi felállt a viaszos vászonnal letakart konyhaasztal mellől, kisétált az előszobatükörhöz, és nagyra tátotta a száját.

– Ez úgyis mozgott mostanában – tapogatta nyelvével a metszőfog vértelen, puha helyét. – Az egyik évfolyamtársamnál tavaly fedeztek fel egy tejfogat. Lehet, ez is az volt.

Dóra némán azt kívánta, bárcsak ez lenne a helyzet. Régen, odahaza túl sok olyan történetet hallott, amely valamilyen ártalmatlan vagy szokatlan előjellel indult, aztán csúnyán végződött.

– Fáj? – kérdezte.

– Fura, de nem.

– Van lázad? – A fiú homlokához, nyakához érintette tenyere külső oldalát.

– Nincs. Még jó, így el tudunk menni Orsiékhoz.

Robi nővérének említésére egy árnyalatnyival ismét rosszabb lett a kedve.

– Szerintem ez rossz ötlet. Itthon kéne maradnunk – piszkálta a mosogatópult szélét.

Maradni akart, és kitalálni, mi és miért történik velük. Mert történt, fogak nem esnek csak úgy ki, de a vész sokféle alakot ölthet.

Aranyos Szegeleten hamar kiderítenék. A közösség a tündérek mitikus szigetéről kapta a nevét, és élni is úgy éltek ott az emberek, hogy azzal a tündérektől származó, szájról szájra járó történetekben továbbadott hagyományaikat őrizzék. Hiedelemmel kelnek, azzal fekszenek. Szeretni is úgy szeretnek, soha nem használnak óvszert, elsuttognak egy fogamzásgátló rigmust, ami ha nem működik sem baj, mert a gyermek ajándék.

A gondolatát is elhessegette, hogy a családjához forduljon.

– Jesszus, asszonypajtás, dehogy maradunk! – hagyta ott Robi a tükröt. – Ez a sógorom születésnapja! Meg most tartják a nap-éj egyenlőség ünnepét. Azt elvileg szereted.

– Napforduló – javította ki halkan.

Kibámult a konyhaablakon, rálátott az Újpesti-öböl vizére. Szegeleten ilyenkor tüzet gyújtottak, körbeülték és énekeltek, búzavirág-koszorúban átugrottak a lángok felett, és a párok az est leszálltával a fénykörön kívülre húzódtak. A meghitt emlékektől összeszorult a szíve, szinte kedve támadt koszorút fonni, és ha máglyát nem is, de gyertyát gyújtani. Itt, a nagyvárosban semmit sem ünnepeltek meg rendesen, bezzeg régen, otthon…

Anyánk vajon vet ma almát a lángok közé, Józsa? És ha vet, kinek veti? Neked, hogy jól lakasson, vagy magának, hogy elűzze a bűntudatát?

Elkomorodott. Túl sötét gondolat ez egy szép naphoz.

Robira hagyta a lelkes készülődést. Ha kicsi a baj, magától vagy némi rásegítéssel elmúlik. Ha nagy, a természete később bont virágot, és akkorra kitalálja, merre tovább. Idegőrlő várakozás várt rá.

Könnyű zuhanyt vett, mert úgy tanulta, a víz segít megszabadulni a felesleges aggódástól. Az alázúduló sugár jólesően kopogott a hátán, mintha közvetlenül Arany Anyácska zápora lapogatná. Ahogy a párhuzam az eszébe villant, hirtelen mozdulattal elzárta a csapot, és a bőrén reszkető cseppekre meredt. Ezek aligha hordoztak áldást. A vízműtől jöttek, a vizet klórral tisztították, semmi köze Arany Anyácskához, Minden Vizek Árasztójához és Apasztójához.

Vonattal tették meg az utat Gödre, s Dóra halkan végigénekelte.

Zöld erdőben, zöld mezőben sétál egy madár;

Kék a lába, zöld a szárnya, jaj, de gyöngyön jár!

Hív ő engem útitársnak, el is megyek már;

Hív ő engem útitársnak, el is megyek már.

Hozzászokott, hogy megbámulják, ha nyilvános helyen tört rá az éneklés. Robi először meghökkent, aztán kicsit kínosnak találta, és csak akkor értette meg, amikor elmagyarázta neki, az ő éneklése ugyanaz, mint amikor a fiatalok a walkmanjükbe temetkeznek; az időtöltést segítő muzsika utáni vágy egy tőről fakadt.

A vasútállomástól fél órás séta következett a tikkasztó melegben Orsiék utcájáig. Egyik oldalon halkan zizegő kukoricás, a másikon ápolt előkertes, nyírt gyepes kertes házak. Orsiék előkertjében pompás virágú hortenziák kéklettek-lilultak, és a hátsó kert felől füst illatát hozta a levegő.

A kiskapu nyikorgására előbukkant Dani. Orsi magas, kesehajú férje fülig érő, szívélyes mosolya másokra is derűt ragasztott, hosszú karja baráti ölelésbe vonta Robit.

– Gyere, megmelegszik a sör!

– Elég baj az – vigyorgott rá a fiú –, ezek szerint nem isszátok elég gyorsan.

Összenevettek. Miközben kezet fogtak, Dani homloka ráncba szaladt.

– Hát a fogaddal mi lett? Kiverték? Tudok egy jó fogorvost, megadhatom a címét.

– Kösz, jól jönne.

Dóra tőle két csókot kapott az arcára.

– Isten éltessen! – köszöntötte, és nyújtotta a Robival közös ajándékukat.

– Ne itt a járdán, gyertek beljebb! – hívta őket a hátsó kertbe.

A pillangóvirágokkal szegélyezett járda korábbi locsolástól nedves, tágas kertbe vezetett. Balról érésben lévő boldogasszony csipkéje, azaz málna hajladozott, jobbra tekintélyes diófa adott jótékony árnyékot.

A vendégek a diófa alá állított bogrács körül csoportosultak. Többségük Dani és Orsi barátai, erdész és vadász valamennyi. A feleségeik a teraszon összetolt kempingasztalok körül sürgölődtek, és hol egyik, hol másik rágcsálnivalóba kóstoltak bele. Milyen ismerős, állapította meg Dóra magában. Akár város, akár falu, a nők és a férfiak mindig külön és eltérően mulatnak. Gyerek alig: egy unott arcú, piszkafalábú kislány, és Orsi sápadt, szótlan lánya, mindkettő hintaágyon ringatózott.

Robi kezébe sört nyomtak, és máris a félévzáró vizsgái felől érdeklődtek. Erdésznek tanult, és Dani barátai soha nem mulasztották el ugratni, hogy az izgalmak inkább a vadgazdálkodási szakon várnák. Ki ne akarna faköbölés helyett vadat űzni?

Orsi valahonnét a házból bukkant elő, hogy üdvözölje a frissen érkezőket. Az öccse láttán felderült, vidáman a füle mögé simította bubifrizurája egyik elszabadult tincsét. Pillantása aztán Dórára siklott, és örömteli mosolya elhalványodott. Egy nehezen meghatározható fintor kíséretében mély ránc jelent meg két keskenyre szedett szemöldöke között. Kezdettől fogva éreztette, hogy nem tartja Dórát Robihoz valónak. Hiányolta az érettségit, a rendes állást, a biztos családi hátteret. Hamar rendezte a vonásait, ahhoz értett, és Dóra éppen ezért nem kedvelte. Ő ahhoz szokott, hogy az érzelmeket megélik, és kimutatják.

Átadták a születésnapi ajándékot. Dani értőn forgatta az egyedi vadászkést.

– Ez igen, öcsém! – bólogatott elismerően.

– Dóra ötlete volt. Szerinte nincsen vadász éles kés nélkül.

– Igaza van – vigyorgott, és már vitte is mutogatni a kést a barátainak.

Dóra a bográcshoz sétált, vonzotta a sűrű, fűszeres illat. Vadpörkölt készült, szájában összefutott a nyál.

Tanácstalanul ácsorgott férfiak és nők csoportjának határán, végül töltött magának egy kis őszibaracklevet, és lecövekelt a rádió mellett. „Nyolc óra munka, nyolc óra pihenés, nyolc óra szórakozás”, zengte a Beatrice, magában dúdolta a dallamát. Robit arról kérdezték, él-e még ez vagy az a prof. Mind ugyanarra az egyetemre jártak, mind tudták, melyik tárgyat ki oktatja.

– Hol dolgozol most? – Dóra fülét megütötte Dani neki címzett kérdése.

– Most? – ráncolta a homlokát.

– Sosem bírtam követni, mikor hol melózol.

Az egyik kitolt hasú, szarvasagancsrózsából faragott nyakkendős férfi elröhintette magát.

– Olyan sok vasat tart a tűzbe?

– Bárcsak! – csúszott ki Robi száján. Bűntudatos pillantást küldött Dórának. A lány kifejezéstelen arcot vágott, ezt megjegyezte.

– A Kárpit Műveknél voltam minőségellenőr. Előtte a Lángban takarítottam. Pont akkor rúgnak ki, amikorra belejönnék.

– Mi volt a gond? – tudakolta a kitolt hasú.

Ami az összes helyen.

– Nem akkor ettem és szartam, amikor mondták, hanem amikor kellett – felelte könnyedén.

Dani köhögött, a kitolt hasú arca megnyúlt. Valaki félrenyelte a sörét, Robi belé karolt, és elhúzta onnét.

– Ebbe meg mi ütött? – hallotta Dóra elmenőben.

– Valami kommunából jött Tokaj mellől – felelte Dani –, ott lazán veszik a dolgokat.

– Muszáj volt ezt csinálnod? – szűrte Robi a fogai között. Tekintete ide-oda járt, mint aki szégyelli, és ettől Dórában kövérebbre hízott a dac.

– Muszáj. Mi közük hozzá, mivel keresek vagy nem keresek pénzt? Ezek csak kárörvendeni tudnak. Amúgy kár kiakadnod, tudnak ezek nálam cifrább trágárságot is.

– És akkor? Egyik füleden be, a másikon ki.

– Nekem ez nem megy – fordult vele szembe.

– Dehogynem megy! – erősködött a srác, és idegesen nagyot húzott a söréből. – Csak egy kicsit erőltesd meg magad, asszonypajtás. Ugyanúgy, mint amikor melót keresel.

Hallod ezt, Józsa? Még én erőltessem meg magam?

– Mi értelme? – vájta cipője sarkát a puha gyepbe. – Mindenhonnan kitesznek.

– Mert cseszel alkalmazkodni. Értsd meg, itt a dolgok másképp mennek. Pontosan ezért jöttél Pestre, nem? Hogy változtass az életeden.

Leforrázva állt ott. Előbb az elszólás, most ez! A vész, ami a fogait pergeti, rámenne az agyára?

A bogrács mellett nevettek a vadászok, ezek szerint helyreállt a születésnapi hangulat. Robinak ehhez több idő, és két üveg Kőbányai kellett. Azoktól lassan helyreállt a kedve, és egy kis műanyag tasakban levélőrleményt lengetett Dóra elé.

– Látnokzsályát? Sopronból van, az egyik szaktársam ráállt a reform dolgokra.

– Ezzel régen jósló révülésbe estek.

– Elvileg Daninak hoztam, de van belőle bőven, neked is jut. Kipróbálod? Hátha akkor nem leszel így befeszülve.

Eltűnődött. A vadászok Danival az élen a bogrács tartalmát kóstolgatták. Az asszonyok a teraszon lóbálták a lábukat, és párát izzadó poharakat szorongattak.

– Jó, legyen.

A délután meleg fényénél felültek a kertvégi farakásra, Robi hozzálátott egy öblös fejű pipa megtisztításához.

– Orsi tudja, hogy szívsz?

– Még csak az kéne! Ő a cigire is ferde szemmel néz.

Robi a pipából felkotort hamut gyengéden kiütögette a pipafejből, közben Dórára pillantott:

– Ha már a többiek felhozták Aranyos Szegeletet: mikor viszel el végre oda?

Dóra átkarolta a térdét, várta, mikor csap le rá a komorság, amiért a régi otthonát firtatják. Amikor ez elmaradt, önmagát is meglepő közvetlenséggel visszakérdezett:

– Miért akarsz ennyire elmenni oda?

– Mert megígérted, hogy egyszer megmutatod.

Könnyelmű ígéret volt, azt remélte, hogy véget vet vele a kíváncsiskodásnak, azóta is bánta.

– Az a hely kiveti magából az idegeneket.

– Úgy mesélted, néha vetődnek oda turisták, sátrat is vernek.

– Sátrat soha. Jönnek és mennek, de egyik sem vállalkozik arra, hogy ott aludjon.

– Miért?

– Rosszul alszanak, alig várják, hogy elmehessenek.

– Én azért kipróbálnám. – A pipa tisztításáról áttért a megtömésére. – Úgy képzelem, hogy olyan, mint egy skanzen, amit rendesen laknak. Nem így van?

A fiú kérdésére Dóra nagyokat hallgatott, amit akár igenként is lehetett értelmezni. Egyszerre szórakoztatta és bosszantotta ez a tippelgetés.

– Szoktál néha gondolni a családodra?

Árulja el, hogy éppen ma reggel gondolt rájuk, és nem jó kedvében? Aggódott amiatt, hová fut ki a beszélgetésük, de még inkább amiatt, hogy esetleg beigazolódik a sejtése az átokkal kapcsolatban.

– Néha – felelte inkább, és elnézett a bogrács irányába.

– Elmondod egyszer, miért jöttél el onnan? – kérdezte Robi óvatosan.

Sose adja fel, futott át Dóra fején. Fordított esetben talán ő sem tenné.

– Nem tudom – vallotta be, és nagyot sóhajtott.

Robi hosszan kifújta a levegőt. Ha neheztel, hát neheztel. Túl mélyre fúródott benne a tüske, hogy mindent elmeséljen, és túlságosan is félt, mit hozna elő belőle.

Elvette tőle a pipát, és meggyújtotta helyette. Amikor sikerült, először Robinak adta.

– Én most nem kérek – mondta a fiú. – A vigyázó mindig józan.

Szívott pár mélyet, lent tartotta, és várt. Eleinte semmi különös nem történt. A délután narancsszínű alkonyatba fordult, az alkonyat párás szürkületté fakult. A levegő a környező melléképületek padlásáról előröppenő denevérek vékony hangú csettegésével telt meg. A távoli kutyaugatás úgy hangzott, mintha a szomszédból érkezne, a közelben őgyelgő szúnyogok zümmögése dongóbúgássá mélyült.

A vendégek, a diófa alatti bogrács, de Orsiék háza is álomszerű homályba burkolózott, ellenben az utca túloldalán magasodó, sűrű kukoricás szembántóan kiélesedett, mélyéről hívogató dorombmuzsikát hallott.

Izgatottság kerítette hatalmába, egy percig sem bírt egy helyben megmaradni. Lemászott a farakásról, és sietős léptekkel a kapu felé indult.

– Hova, hova? – ölelte körbe egy kút mélyéről érkező, hullámzó kérdés Robi távoli hangján.

– El. Te is hallod?

Robi imbolygott, vagy csak a fejét rázta. Dóra kisurrant a kapun, be a kukoricásba.

A tábla erdőként zúgott. Minél beljebb ért, a kukoricák annál magasabbra nyúltak. Magasabbra, mint ő, magasabbra, mint egy családi ház, magasabbra, mint egy tízemeletes panel. Ahogy az égig érő rengeteg érdes levelei egymásnak súrlódtak, mintha kísérteties szimfóniát hallott volna.

Odafenn a halovány sárga alkonyi eget csillagok pettyezték, az erdővé lett kukoricásba belopózott a közelgő este hűvöse.

Földútra tévedt, traktorjárta barázdában botladozott. A mély, göröngyös út egy keresztútba torkollott. Balról dorombszó érkezett, így arra fordult.

Keskeny csapásra tévedt, a levelek éle felsértette karján a bőrt. A doromb hangja hívta és hívta, míg egy csapás végén félig földbe ásott, nemezlapokkal fedett kunyhónál lyukadt ki.

Bemászott vastag takaróval fedett ajtaján, odabent illatos gőzzel teli sötét, és a bejárattal szembeni oldalon gyermekfej nagyságú, izzó kövek pislákolása fogadta. Egy gőzkunyhó izzasztó melege ölelte körbe.

Északi oldalán egy lehunyt szemű férfi ült törökülésben, meztelen testét fültől bokáig agyag fedte, amelyből gallyal kontyba szúrt, lombsárga hajára is jutott bőven. Elvette a dorombot a szájától, kábán felsóhajtott, szeme résnyire nyílt.

– Ki lépett be a kunyhóba?

Amikor szólt, a gőzkunyhó lombok susogásával telt meg, szavai ennek mélyén álltak össze értelmes beszéddé. Dóra lassan, a férfival szemben, a döngölt fapadlóra ereszkedett.

– Ki hívott a kunyhóba? – ment bele a látnokzsálya kínálta játékba.

– Elsőbben az érkező felel.

Ez többnyire így szokás, így megmondta.

– Gyalmos Dóra.

– Tehát Gyalmos Dórát igazította ide a párán túli világ – mosolyodott el a másik. – Ő fogja megtalálni Jávor hitvesét.

Dóra félrebillentette a fejét. A gőzkunyhó hagyományos térfelosztása szerint a férfi az éjszaka, az álmok és a látomások helyén ült. Ezt a helyet olyankor választották, ha valaki álomfejtésre vágyott, vagy látomást akart hívni. Egy látomás, ami maga is látomást ringat, jobb, ha ennek fényében veszi a szavait.

– Mondd meg annak a Jávornak, hogy kerítéssel nem foglalkozom.

– Gyalmos Dórával szemben ül, keríteni pediglen szükségtelen. – Szeme teljesen kinyílt, tekintetének elevenségétől Dórának elakadt a lélegzete. – Rejtem régóta a felesége. Eltűnt, és Gyalmos Dóra megleli.

– Én aztán bajosan.

– Jávor szerencséje ritkán téved – magyarázta a férfi halk, éneklő hangon. – Olyat óhajtott, aki segélhet, és minden emberfiák közül Gyalmos Dóra talált ide.

Régiesen beszélt, mint a nagyboldogasszony, ám nála sokkal furcsább hanghordozással.

– Honnan tudod, hogy eltűnt? És ha egyszerűen csak elment?

– Távoztakor úgy ígérte, holnapután kiskeddre visszaér, de az már elmúlt, és ő sehol sincs.

Dóra lesütötte a szemét. Jávor nem érti, vagy nem akarja érteni. Aligha az ő feladata felvilágosítani, de a csend hosszúra nyúlt.

– Ki vele, ami az emberleány torkán akadt. Jávor érzi, hogy magával viaskodik.

Nagyot sóhajtott, belemosolygott a gőzbe.

Hallod, Józsa? Emberleánynak sem hívtak még soha.

A sors furcsa fintora: egyszer szív kábító füvet, és akkor is ilyen furcsaságot képzeleg. Ez voltaképp mulattatta.

– Szerintem a nejed elhagyott.

– Fonák beszéd.

– Nem az. Holnapután kiskedden azt jelenti, sohanapján. A feleséged elbúcsúzott tőled. Hiába várod, sosem jön vissza.

– Gyalmos Dóra rosszul tudja – mosolygott Jávor szelíden, és ettől még az izzó kövek is melegebb fénnyel pislákoltak. – Holnapután kiskedd éppoly nap, mint a többi, és többszörösen elmúlt. Rejtem mindig igazat szól, csalságon sosem érni. Úgy neszelni, ígérete teljesítésében balszerencse akadályozza, és arra csak szerencse hozhat gyógyírt. A szerencsét Jávor bírja – fektette a tenyerét saját mellkasára –, de hogy átalmenjen az emberek közé, és ott önmaga maradjon, ahhoz emberfia segélése kell.

– Miért ne tudnál egyedül eljönni oda, ahonnét érkeztem?

– Megvan a világban a helye emberfiának, iglicnek egyaránt, és egyik a másiknál jó szándékúan csak úgy lehet, ha megvendégelik.

Iglic. Tündér. A látnokzsálya megelevenítette volna az igazi Aranyos Szegelet lakóinak egyikét?

Dóra felpattant, és a hirtelen mozdulattól beverte a fejét a kunyhó alacsony mennyezetének tartógerendájába.

– Többé nincsenek tündérek.

– Miért ne lennének?

– Elfakultak az eredeti Aranyos Szegelettel együtt, és mesévé változtak.

– Jávor aligha lehet mese, máskülönben Gyalmos Dóra kivel diskurálna?

– Káprázattal, amit a látnokzsálya szított. Belőlem jössz, belém is mész vissza.

Jávor mosolya kiszélesedett.

– Holmi egyszerű jósmenta kevés ahhoz, hogy idáig hívjon. Gyalmos Dóra más, mint a többi emberfia, Gyalmos Dóra segíthet Jávornak.

– Annak a Jávornak, akit, ha megfognék, köddé válna? – ellenkezett.

– Tegyen az emberleány próbát! – nyújtotta a karját.

A maga igazában bízva ért a férfi karjához, és valódi, agyagtól pergő, forró bőr várta.

Hátra kapta a kezét, enyhén forgott vele a kunyhó. A látnokzsálya tehet róla, vagy a ruhában elraktározódott hőség, esetleg mindkettő.

– Nem segíthetek – hadarta –, van elég bajom így is. A fiúm fogai peregnek.

– Akkor Gyalmos Dóra fiúját megátkozták – mondta ki Jávor azt, amit ő is sejtett, de hangosan félt beismerni. – Amíg van foga, addig van remény. Az átkok megtörhetők, a régi fog helyére új kérhető.

– Kapóra jön, mi? – zihálta, homlokán patakzó verejtékkel. Fojtogatta a téma, és fojtogatta a gőzkunyhót megülő, édeskés növényillat is. – Helyből megoldást ajánlhatsz, cserébe ráveszel, hogy találjam meg a nejed.

– Amilyen formának hiszik Jávort, pont olyan nem lehet – ráncolta a homlokát. – Ez az iglic sosem ülne tort más baján.

– Nem ismerlek…

– Lássa az emberleány, kivel van dolga, elárulják neki: bajára orvosságot átkok és áldások tudójánál lelni. Aki dombját felkeresi, legyen ember vagy iglic, mind gyógyultan távozik.

Hányinger keserű íze kaparta Dóra torkát, négykézláb kimászott a kunyhóból. Ott levegőért kapkodott, és minden ízében reszketett. Adja Arany Atyácska, hogy ne a tündérek tegyenek Robi állapotáról, adja Arany Anyácska, hogy ez az egész csupán a látnokzsálya csúnya játéka legyen.

– No, megártott a benti repítőfű – mászott ki mellé Jávor. Egy kulacsot nyújtott Dóra felé. – Igyon az emberleány, jót tesz!

A kulacsból édes vizet nyelt. Az első kortytól a gyomra háborgása múlt el, a másodiktól a fázós didergés. Jávor agyagos kézzel barátságosan vállon veregette.

– Gyalmos Dóra derék leány, sokat bír, de kitelt az ideje – mutatott körbe. A rengeteg hol az idegen erdőség, hol a gödi kukoricás képét mutatta, és a magasban madarak felhőjeként suhogott valamilyen sosem alvó figyelem. – Menjen, várják. Keresse meg Jávort, de igaz valójában, ne csak ábrándképként. Jöjjön el érte, vigye magával földjére, hogy hitvesét vele fellelhesse! Ha az emberleány jó lesz az igliccel, az iglic is jó lesz az emberleánnyal.

Nem bírt felelni, túlzottan megijesztette a magasban csapkodó árnyékcsoport. A két korttyal elűzött hideg lassan visszaszivárgott, vacogott a foga. Épphogy talpra kecmergett, és megtette az első lépéseket, az erdő összezuhant. Elrejtette előle a gőzkunyhót, az agyaggal fedett tündért, a madárrajként hullámzó figyelmet, mindent.

Az ég alább ereszkedett, a környék elhalkult, eltompult, és vele halkult-tompult Dóra szívének zakatolása. Kibotorkált a kukoricásból, egyenesen bele az árokba. Robi odébb ácsorgott, és a kukoricatáblát pásztázta. Rögtön odajött, és átfogta a vállát.

– Jól elrohantál, utol sem bírtalak érni! Milyen hideg lettél!

– Menjünk innen – vacogta Dóra. – Menjünk haza!

Robi arról magyarázott valamit, hogy elkéri Dani Skodáját, ne kelljen vonatra ülniük. Neki édes mindegy volt, végül hogyan jutnak Újpestre, csak egyszer hazaérjenek.

– Sáros a pólód – mondta Robi. – Elestél?

Nagy nehezen a ruhájára bámult, és nagyokat hallgatott. Sehogy sem tudott magyarázatot adni rá, hogy ami hallucinációnak indult, hogyan válhatott valósággá.

3.

A Tiplibe lemenni könnyebb volt, mint feljönni onnan. Márk sandán bazsalygott, és átadta magát a „minden mindegy” állapotának. Árnyékot loptak? Le van szarva. Abba bele fog valaki halni? Duplán le van szarva!

– Te, eszembe jutott egy új dal – fogta át Vilmos nyakát, és olyan közel hajolt a barátjához, hogy orra a másik arcához ért. – A címe: Kék szemével barnán néz. Mibe, hogy lehet színesen nézni? – zagyválta összeakadó nyelvvel.

Elvánszorogtak a legközelebbi kártyás telefonfülkéig. Márk kívülről a fülke falának vetette a hátát, a telefonálás Vilmosra maradt. Barátja beütötte a Főtaxi számát, de mielőtt beleszólt volna a kagylóba, Márk befurakodott mellé, rátenyerelt a telefonkagyló akasztójára, és bontotta a vonalat.

– Ne őket, Vé! Hívjunk sajátot!

– Milyen sajátot?

– A sofőrmicsodát. Szolgálatot. A fúrócsillagosat. Démut csak csettint, és kapja. – A hatás kedvéért magasba emelt kézzel demonstrálta a csettintés mikéntjét.

– A nagynéném nem csettint – sóhajtott Vilmos –, hanem telefonál, és neki garabonciásként jár. Marad a taxi, és örülj, hogy állják a növendékek fuvardíját.

A kocsi viszonylag hamar megérkezett, de a taxis először megtagadta a fuvart az elázott Márk miatt. Akkor Vilmos közelebb hajolt hozzá, a szeme közé nézett, és halkan annyit mondott:

– Onnan vesznek, ahol van, addig visznek, amíg van.

A taxis szeme megrebbent, kibámult a szélvédőn, és tette, amire utasították.

– Gálna baromi mérges lesz, ha megtudja, hogy diákként taxist bűvöltél! Azt akarod, hogy rontást rakjon rád és epilepsziás rohamot kapj? – hajolt oda Véhez, majdnem rá is dőlt. – Pazarolod a drága tudást, disznót a gyöngyök elé!

– Az gyöngyöt a disznók elé, de mindegy. Inkább azzal foglalkozz, hogy a gyomrod tartalmát bent tartsd – tuszkolta be a hátsó ülésre.

A kocsi belseje erősen szaglott a visszapillantóra kötött, fenyőfa alakú légfrissítőtől. Márk gyomra felfordult, ezért ütközésig tekerte az ablakot, hogy ki ne pakoljon egy fürge rókát.

A fuvart a Rózsadombra, a valamikori SZOT-üdülőnek épült Fúrócsillagba kérték. A helyet hivatalosan Zenit Irodaházként ismerték, és csak a bennfentesek tudták, hogy a város felett terpeszkedő épület a hétköznapi tevékenységek mögött valójában mit rejt.

A portaszolgálat kérés nélkül tovább engedte őket. Az ott dolgozók tudták, minek tanulnak. Béresként ismerték a Fúrócsillag nevet, így azokat is, akik a rendet alkották. Holtig tartó titoktartási szerződés kötötte a nyelvüket, amit örömmel aláírtak. Hülyék lettek volna másként tenni: a hű szolgálatért kiemelkedő fizetés és lakhatás, évi minimum két üdülés és kövér nyugdíj járt.

Gálna irodája az épület hosszú, északi szárnyának végén kapott helyet, közvetlenül a legfelső szint alatt. Onnan tiszta időben egészen a Pilis és a Börzsöny vonulatáig el lehetett látni. Az asszony felügyelte a próbáikat. Neki kellett beszámolniuk az eredményeikről, vagy feltenni a kérdéseiket. Utóbbit Márk, ha tehette, kerülte. Mindig kapott választ, de olyan nyakatekertet, hogy azzal ritkán volt kisegítve. Vé bezzeg mindig vágta a lényeget, így arra gyanakodott, hogy az asszony jobban csípte a fiút, mint őt.

A hosszú, linóleummal fedett folyosó padlója enyhén emelkedett-süllyedt, a falak hullámzottak. Márk a falat tapogatva, óvatosan lépkedve haladt előre.

– Basszus, itt legutóbb még minden rendben volt. Ez valami új védelem? Azért szólhattak volna…

– Vagy csak teljesen részeg vagy – húzta magával Vilmos.

Az imbolygás a folyosó vége táján hirtelen véget ért. Márk az előttük lévő ajtó táblájára fókuszált, mutatóujját végighúzta a rézbetűk alatt.

– Figyelj már, ki az a Koncz G. Gabriella ellenőrzési igazgató, és miért hoztál ide hozzá?

Ekkor Vilmos két oldalról megszorította a vállát, és sápadtan a szeme közé nézett:

– Ember, szedd már össze magad! Ez Gálna polgári neve!

Nyílt az iroda ajtaja, Bottyán állt előttük. A keménykötésű, kissé torzonborz férfi nagyjából Márk orráig ért, kérdőn felvonta a szemöldökét. Márk elámult, Bottyán mennyire hasonlít arra a református papra, akihez régen, egy másik világgal ezelőtt hittanra járatták.

– Áldás, békesség! – szaladt ki a száján.

Bottyán szeme összeszűkült, laza terpeszállást vett fel, karját maga mellett lógatta. Kidobók és motorosok szoktak ilyen pózt felvenni, mielőtt eldöntenék, hová adják a fülest.

Vilmos arcából minden szín kifutott, szemét lesütötte.

– Elnézést, uram, nem tudja, mit beszél.

– És így akartok bemenni hozzá? Bűzlötök a piától.

– Még egyszer elnézést kérek. Most végeztünk az aktuális próbánkkal, és…

– Te nagyjából megfelelsz – szakította félbe Bottyán –, de ha őt így találja, feleteti a beleit a szarkáival.

Márk próbált Vilmoséhoz hasonló, alázatos pózt felvenni. A mozgó padló miatt ez elég nehezen ment, ezért megkapaszkodott az ajtófélfában.

– Hajolj csak ide, fiam, mondanék neked valamit – hallotta Bottyánt.

Levette a kalapját, még a haját is a füle mögé tűrte, hogy jobban hallja, amit a másik mondani akart. Készületlenül érte, amikor Bottyán elkapta a tarkóját, és száját a szájára tapasztotta.

A csókba csomagolt ellenállhatatlan erőtől megremegett a térde, leverte a víz. A részegség kábaságát és szédülését elfújták, mintha ezeket soha nem is érezte volna, és hátrahőkölt a hirtelen kiélesedő jelentől.

– Így már mindjárt más – biccentett Bottyán, és ellépett Márk mellett, akinek lába a földbe gyökerezett, tenyerét a szájára szorította.

Egészen addig az iroda előtt ácsorogtak, míg a lift elnyelte a garabonciás alakját.

Márk gyorsan leroskadt egy fotelba, Vilmos halkan vizet kért a titkárnőtől. Az visszafogott mosollyal felkelt a székéből, szépen megkerülte az íróasztalát, és pontos, nyugodt mozdulattal kinyitotta az irodai kishűtőt. Gálna félévente váltogatta a titkárnőit, de ez már második éve állta a sarat. Ő valamiért kibírta az asszonyt, és Márk szerint volt ebben valami hátborzongató.

– Ez kevésen múlt – huppant le Vilmos is a friss flakon vízzel, majd fáradt mozdulattal a hajába túrt. A titkárnő időközben visszaült a helyére, és fürgén kopácsolt tovább az írógépe billentyűin.

– Tudom. – Márk sötéten bámult maga elé.

– Sokkal rosszabbal is sújthatott volna.

– A józanságnál semmi sem rosszabb.

Azt már elhallgatta, hogy a tehetetlenség, ami Bottyán közbeavatkozása alatt a markában tartotta, még annál is jobban megrémisztette.

Lopva Gálna vastag, párnázott ajtajára sandított. Ellenőrzési igazgató. Ugyan mit ellenőriz?, járt Márk fejében. És ha eltérést talál, mihez kezd vele?

A rend többi tagja névleg benne volt a Zenit elnökségében, de azon kívül valamilyen alibi munkát is végzett, némelyikük azt, amit már a felavatásuk előtt, és azok közül kevés járt főnöki székkel. Például, Kálmos vezette a jogi osztályt, de mellette borász volt, Pázmán írta alá a beruházásokat, de emellett galériát is üzemeltetett. Démut rendőrségi nyomozó, a tetőszinten lakó Ráska elöljáró többszörösen díjazott gobelin- és textilművész volt. Márk eleinte azt hitte, hogy egy garabonciás addig űzi az ipart, míg fejes lesz valahol, és ennek eléréséhez a könyvet is beveti, ha kell. Persze aztán Vé elmagyarázta, ha valaki csak azért akarna Kútfőt birtokolni, hogy aztán gazdaggá és befolyásossá igézze magát, hamar a renden kívül kerülne. Ráadásul aki igazán függetlenül akar dolgozni, az óvakodik a kötöttségeket jelentő, túlzott felelősséget igénylő pozícióktól. A vagyoni jólét és biztonság egy dolog, de rendi hivatásuk lényege a világon túli világ tudásának gyűjtése, megtanulása, és felhasználása azokon a teremtményeken, akik civil embereknek ártanak. A rend neve, a Fúrócsillag is ebben gyökerezett: ez a Sarkcsillag egyik ritka neve, a csillagot pedig az ég közepének, a világ oszlopának vagy fájának is tartják.

Márk készséggel elhitte ezt a toborzószövegnek is beillő magyarázatot, azt viszont kevésbé, hogy néhanapján ne vetnék be a Kútfőt azért, hogy győztesen kerüljenek ki hétköznapi helyzetekből. Elég volt körbenéznie: egyik avatott sem küszködött megélhetési gondokkal.

Kilincs süllyedt, és egy pillanattal később Démut lépett ki a belső irodából. Szinte hangtalanul mozgott, és ahogy ellépett Márk előtt, a srácot megcsapta a nőből áradó finom parfüm illata. Hosszú, világos szőke haját praktikusan lófarokba kötötte. Márk elképzelte kibontott hajjal, amitől az imént történtek ellenére enyhén kimelegedett. Hálás volt, amiért a rend szokásai megkövetelték, hogy süsse le a szemét.

– Bottyán? – szegezte a kérdést Démut a titkárnőnek. Egyik kezét a csípőjén támasztotta, gondterheltnek tűnt.

– Azt üzeni, lent várja az udvaron, asszonyom.

Démut halkan sóhajtott, majd úgy fordult hozzájuk, mint aki csak most veszi őket észre. Márk egy percig sem dőlt ennek be. Vilmos nagynénje a tudásának köszönhetően utolérhetetlen nyomozónak számított. Többek között Márk az ő ráhatásának köszönhette, hogy kikerült a rendőrségi anyagából az a sok marhaság, amit elkövetett, és az asszony nem csak az összeköttetéseivel remekelt. Amint megérkezett egy bűntény helyszínére, rögtön összerakta, pontosan mi történt ott. Érezte a helyből, érezte a tárgyakból. Vajon tudja már, hogy seggrészegen érkezett, és Bottyán hozta elfogadható állapotba? És azt, hogy mi futott át a fején vele kapcsolatban?

– Próbáról jöttetek – állapította meg, és végigsimított az unokaöccse vállán.

– Igen, így van – felelte Vilmos.

– Megviseltnek látszotok, vagyis sikerrel jártatok.

– Szerencsére igen – mondta Márk Vilmos helyett.

Kijelentése elnéző mosolyt hívott elő Démutból.

– Minél többször alakulnak a dolgok úgy, ahogy akarod, annál erősebb lesz a meggyőződésed, hogy a szerencsének semmi köze hozzá.

– Igenis, asszonyom – köszörülte meg a torkát a fiú.

– Hívj Démutnak. – A nő feljebb emelte Márk állát. Nyílt, tiszta tekintete lenyűgözte, ahogy nagyvonalúsága is. – Ha így folytatjátok, hamarosan közöttünk jársz te is.

A srác befogta a száját, és nagyokat bólogatott.

Démut távozását követően fel sem lélegezhetett, mert a titkárnő szólt, hogy ők következnek.

A párnázott ajtó halk dübbenéssel bezárult mögöttük, mintha az egész világtól elszigetelődnének. Az iroda összes polcán iratokkal teletömött akták sorakoztak katonás rendben. Vilmos fapofát vágott, háta mögött összekulcsolt kézzel megállt a parkettára terített, kopott szőnyeg szélén, és várta, hogy Gálna megszólítsa.

A sötétre pácolt tömörfa íróasztal egyik felére rezsót állítottak, a másikon félig felboncolt libatetem hevert. Gálna hol a rezsón álló lábosban lévő, ínycsiklandó illatú, pörköltnek látszó ételbe kóstolt bele egy fakanállal, hol a liba teteméből csípett ki egy felismerhetetlen, nyers darabot, hogy megízlelje. Civilként ellenőrzési igazgatóként foglalkoztatták, és úgy sem örvendett népszerűségnek, viszont a rend béljósaként akadtak további hajmeresztő szokásai.

Márk minden erejével arra figyelt, nehogy véletlenül az orrán át vegyen levegőt. Undort mutatni Gálna dolgai iránt tilos, kérdezés nélkül megszólalni úgyszintén, emlékeztette magát a legfontosabb tudnivalókra. Múlt hónapban elkövette azt a hibát, hogy nem várta meg, míg az asszony szót ad neki. Ezzel sikerült annyira felbosszantania, hogy feletetett vele egy nyers fürjtojást. A szalmonellát megúszta, de a tojásra szórt, könnyű átok miatt egy teljes héten át semmilyen ételnek vagy italnak nem érezte az ízét.

Vilmos az íróasztalra helyezte a tekerccsé kunkorodott szalagot.

– Szóval az árnyéklopás mellett döntöttek – szólalt meg Gálna szokatlanul mély hangján.

Kötött pulóverével és rövid, dauerolt frizurájával éppúgy lehetett örömtelen alsós tanárnő, mint kiégett ápolónő. Csak aki jobban megnézte, az vette észre, hogy az ötvenen túli asszony lehangoló ruhái alatt sportos idomok bújnak meg. Toka semmi, kézfejét egyetlen májfolt sem csúfította, az összképen egyedül a zsigerek között turkáló ujjak rontottak.

– Igen, asszonyom – felelte Vilmos. Próbált fesztelennek tűnni, de Márk látta, ahogy a haja izzadtan a halántékára tapad. Be van rezelve, talán jobban, mint ő.

– És miért pont ezt választották annyi metódus közül? – Gálna kitépett valami vesének látszó szervet a libából, és kritikusan méricskélve körbeforgatta.

Vilmos a nem létező nyakkendőjét igazgatta, Márk továbbra is a száján át lélegzett. Kezdődik, futott át a fején. Az asszony rendszeresen használt olyan szavakat, amelyek jelentését nem ismerte. Általában feszélyezte a dolog, időnként kifejezetten bosszantotta, de nem kérdezett vissza. Nincs az az isten, hogy annál is ostobábbnak tartsák, mint egyébként.

A csend kínosan hosszúra nyúlt, így Gálna megismételte:

– Ez egy igen egyszerű kérdés, hajlandó lesz valamelyikük válaszolni rá?

Az ablakpárkányon szarkák gyülekeztek, csőrük neki-nekiütődött az üvegnek. Márknak halvány fogalma volt csak róla, mi az a metódus, és úgy érezte, ideje megszólalni.

– Nem akartunk úgy járni, mint Gabó.

Vilmos halkan felnyögött, és hosszan lehunyta a szemét. Gálna a vese felett rápillantott.

– Miért, maga szerint hogy járt?

– Sárgaházba került.

– Mármint szanatóriumba – javította ki gyorsan Vilmos, de addigra Gálna halvány, gunyoros mosolyra húzta a száját.

– Sárgaház: milyen avítt kifejezés. Borsodban így mondják?

Márk csendben maradt. Beletelt egy kis időbe, hogy rájöjjön, ez pusztán költői kérdés.

Az asszony csettintett, mire a teraszajtó magától kinyílt. Olcsónak tűnő trükk, de annál összetettebb rítus. A párkányon várakozó szarkák felcserregtek, az első beröppent a veséért. A következő kettő a máj egy-egy darabját kapta.

– Milyen érzés azzal az ambivalens tudattal élniük, hogy az árnyéklopás révén még Gábornál is tovább merészkedtek, és halálra ítéltek egy emberi lényt?

– Tanulságos – felelte Vilmos tartózkodón.

Gálna mereven bámult rá.

– Ennyi? Ne hazudjon, Hajdú.

– Megrázó – ismerte be halkabban, képe olyan fehér volt, mint aki mindjárt elvágódik. – Megrázó, de szükségszerű.

– Micsoda pragmatizmus – húzta el a száját. – Dósa?

Márk a neve említésekor összerezzent. Jobbnak látta őszintén felelni.

– Szar volt, asszonyom.

Vilmos összepréselte a száját, ő sosem káromkodott volna egy garabonciás jelenlétében. Ami azt illeti, Márk sem szokott, most mégis kicsúszott.

– Tudja, mi az igazán szar? – hessentette el Gálna az utolsó éhenkórász madarat. Intésére a teraszajtó becsukódott, a libabelsőségtől síkos kezeit egy konyharuhába törölte. – Félelemből dönteni, pusztán azért, hogy elkerüljék valaki sorsát. Így gondolkodnak a gyávák, és akik irányítottságra vágynak irányítás helyett. Véssék eszükbe: a Kútfő csak olyanokat választ, akik hajlandók kezdeményezni, és megfizetni annak összes árát.

Márk arca megrándult, tekintetét félrekapta, de későn.

– Mi a gond, Dósa? – csapott le rá Gálna.

Vilmos ráhunyorgott. Kussolj, barátom, üzente a szeme, és Márk megpróbált csendben maradni.

– És bővebben is kifejti, vagy megvárja, amíg harapófogóval kiszedem magából?

Ha az asszonyon múlik, a végén valóra váltja, amire utalt. Aki mondott át, mondjon bét is alapon végül Márk belefogott:

– Mi ma az árnyékkal elloptuk valaki életét, és eddig szó sem esett könyörületről.

– Miből gondolja, hogy az szükséges?

A provokatív kérdés éle sértette a fülét, mégsem hátrált meg.

– Ha nincs könyörület, akkor mi csak kegyetlenkedünk olyanokkal, akiknek esélye sincs ellenünk.

– Milyen nemes és alázatos felfogás – méregette Gálna. – Rendhagyó ez olyasvalakitől, akinek priusza volt.

A priusz jelentését kivételesen ismerte, és nem hagyta, hogy felmenjen benne a pumpa a beszólás miatt.

– Alázat nélkül nincs tanulás, és a rend a Kútfő révén mindig új tudásra tesz szert.

– Amiről maga beszél, az a hagyományos értelemben vett ismeretszerzés, ami arra épül, hogy tiszteld a nálad tanultabbat, fogadd el saját tudásod határait, és légy nyitott az újdonságra. – Gálna áttörölte a kezét valamilyen erős szagú fertőtlenítővel. – Mi másképpen működünk. Bátorsággal többet nyer, és messzebbre jut. A teremtmények, amikkel időről időre szembekerülünk, megkövetelik, hogy így tegyünk, különben ők kerülnek lépéselőnybe, és annak gyakran súlyosak a következményei ránk nézve.

– Arra céloz, hogy picsába a tisztelettel, a határaimmal, és vegyem el, amiről úgy érzem, jár nekem?

– Fogd már be! – szűrte ki Vilmos a fogai között.

– Inkább mondja így, minthogy megjátssza magát – mosolygott Gálna az orra alatt. – Mellesleg én ilyet nem mondtam, Dósa.

– Ezt valóban nem, de utalt rá, hogy az irányítás menőbb.

A nő zordan végigmérte mindkettejüket, végül pillantása Márkon állapodott meg.

– Miért tesz úgy, mintha ez az attitűd olyan távon állna magától? Amikor betört mások ingatlanjába, az talán nem a tisztelet és a határok semmibe vétele volt, hogy elvegye, ami jár magának?

Márk álla megfeszült, és lesütötte a szemét. Neki a betörések ennél jóval többet jelentettek, de semmi kedve nem volt Gálnával vitatkozni.

– Hadd kérdezzek valamit, ha már így körbejárjuk az irányítás témakörét – folytatta az asszony –: maga birtokolja a Kútfőt, vagy a Kútfő magát?

A kérdés kizökkentette, egyúttal kellemetlen érzést keltett benne.

– Ezen eddig még nem gondolkoztam – vallotta be.

– Sejtettem. Nagy reveláció lesz, ha rátalál a válaszra.

Időközben elkészült a pörkölt, a libatetem lekerült az asztalról. Gálna lekapcsolta a rezsót, és csevegő hangnemben Vilmoshoz fordult:

– Hallom, jelentkezett Erasmusra. Sorbonne és Karolinska?

Helyben vagyunk, nyugtázta magában Márk. Csodálkozott, hogy csak most kerül szóba. Vilmos az előző szemeszter végén adta be a jelentkezését. Barátja eddig is izzadt, most azonban az inge teljesen a hátához tapadt.

– Igen, asszonyom.

– Melyiket preferálná?

– Bármelyikre kerülök, örülni fogok.

– És egy vagy két félévre menne?

– Kettőre.

– Ugye tisztában van vele – keveredett a csevegő hangnembe némi hidegség –, hogy ha felavatják, nem hagyhatja el az országot?

Vilmos megköszörülte a torkát, és halkan annyit mondott: