AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

ASSZONYSÁGOK DÍJA

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-94-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

ASSZONYSÁGOK DÍJA

REGÉNY

Tartalom

KRÚDY GYULA

ASSZONYSÁGOK DÍJA

REGÉNY

ELŐHANG.

ELSŐ FEJEZET, AMELYBEN EGY BÉKÉS POLGÁR ELLENÁLL.

MÁSODIK FEJEZET, AMELYBEN LAKODALMASOK KÖZÉ KEVERI A GONOSZ A TEMETÉSRENDEZŐT; S ENNEK TOVÁBBI FEJLEMÉNYEI.

HARMADIK FEJEZET, AMELYBEN BOKÁK PÖRÖGNEK, LAKODALOM ZENG, KEDÉLY PENG ÉS A TEMETÉSRENDEZŐ FELKÖSZÖNTI AZ IFJÚ PÁRT.

NEGYEDIK FEJEZET, AMELYBEN A TEMETÉSRENDEZŐ FRANK JEREMIÁS ÉS NEJE UTCÁJÁBA TÉVED.

ÖTÖDIK FEJEZET, AMELYBEN A BÉKÉS POLGÁR TALÁLKOZIK AZ ÁLOMMAL.

HATODIK FEJEZET, AMELYBEN A HÁROMEZERÉVES NŐ MÉLTÓAN ELBÁNIK A BŰNÖS ÖREGÚRRAL.

HETEDIK FEJEZET, AMELYBEN HÖLGYEK ÉS URAK ÚGY VÁLTAKOZNAK, MINT A VETŐASSZONY KEZÉBEN A KÁRTYÁK.

NYOLCADIK FEJEZET, AMELYBEN A BAKONYI ŐZIKÉK PESTEN KALANDOZNAK.

KILENCEDIK FEJEZET, AMELYBEN DUBLI ÚR LETESZI A GARAST.

TIZEDIK FEJEZET, AMELYBEN DUBLI ÚR BEFEJEZI TÖRTÉNETÉT.

TIZENEGYEDIK FEJEZET, AMELYBEN EGY LEÁNYKA ELINDUL A VILÁGRA.

TIZENKETTEDIK FEJEZET, AMELYBEN A BALGATAG GYERMEK ÚJABB LÉPÉSEKET TESZ E SZOMORÚ VILÁG ELÉRÉSÉHEZ.

TIZENHARMADIK FEJEZET, AMELYBEN HŐSNŐNK MEGNYERTE AZ ASSZONYSÁGOK DÍJÁT, DE ELVESZÍTI AZT, AMI NÉKI A LEGKEDVESEBB VOLT MINDAZON IDŐ ÓTA, AMIÓTA AZ ESZÉT TUDJA. S E PÓTOLHATATLAN VESZTESÉG UTÁN A TÖRTÉNET FOLYTATÁSÁNAK NINCSEN CÉLJA.

Ha nem remegsz, ó nézz lelkébe most
Mit ily szilajjá tett a vészes sors,
S lásd, elfajult keblében mily gaz hajta
Sok átkos év bódító mérgű magja,
Lásd, - ám ki látott eddig és ki látna
A más lelkének ily titkos zugába?

Lord Byron

Lord Byro

ELŐHANG.

Lakodalomról, torról és keresztelőről zeng lantom, az életnek e hármas gyönyörűségéről (amely még a szerelemnél is mulatságosabb), amellyel sohasem lehet jóllakni.

A lakodalmi tánc pirosarcú forgatagából elmegyünk és temetőkocsira ülünk, hogy meglátogassuk azokat, akik többé már nem táncolnak semmiféle lakodalomban; összefont kézzel és meguntan, kísértetlepedő alá rejtett hosszú, pipaszárléptekkel mennek el a talpig kivilágított ablakok alatt és közömbös szájuk sohasem csúcsosodik füttyre, bármily vígan zeng a húr. Ők is, ez örök egykedvűek is, városban laknak, bár lakodalmi meghívót tévedésből sem küldenek nekik. Legfeljebb az új hetilapból kapnak mutatványszámot.

De elhagyjuk idővel a tort is, ahol az élvemaradottaknak leginkább ízlik az étel és ital, - mert megtakarítják a megboldogult terítékét. A toron már mindenki elmondta megjegyeznivalóit a halottról, a javíthatatlan felköszöntők az asztal alatt lapoznak Mélyacsai Pohárköszöntők című zsebkönyvében, a poharak összecsendülnek, az öreg embereknek örömükben (hogy nem őket vitte el a kaszás), kipirosodik az arcuk, egy boldog örökös már próbálgatja is a szekrények zárjait, - de mi nem örököltünk semmit s így fájdalommentes szívvel mentünk el azok közé a magánosok közé, akiknek még halottjuk sincs, legfeljebb saját magukat fektetik minden este a koporsóba, hogy reggelre csodálkozva ébredjenek.

A keresztelő (akárcsak disznótor) ismét alkalmat ad néhány embernek, hogy a gyomrát elrontsa a sok jóval, temérdek ostobaságot összevissza fecsegjen a szülők és egyéb atyafiak udvarlására, a komák igyekeznek a legjobb oldalukról bemutatkozni és a komaasszony úgy dajkálja ezen a napon a gyermekét, mintha valóban szeretné. Nagyokat isznak és boros bajszukat a csecsemőhöz, annak ágyban fekvő anyjához, vagy a kiöltözködött komaasszonyhoz dörgölik, de mi nem ragadjuk meg az alkalmat, hogy gyermekszülésre biztassuk a fiatal nőket, inkább elmegyünk azokhoz szomorkodni, akiknek nincs gyermekük.

Tehát se nem víg, se nem szomorú ez a regény, csak olyan, mint az élet a legtöbb pesti háztető alatt. Egy kis elképzelés, egy kis tapasztalat, kevés álom: ez a könyv, amelyben valaki elgondolja, hogyan élnek polgártársai Pesten. Mit imádkoznak az istenházában és mit cselekesznek, amikor azt hiszik, hogy senki sem látja őket. Mit gondol magában a kipomádézott vőlegény s mit mirtusza alatt a menyasszony. A táncos miért toporzékol és a táncosnő miért hunyja le a szemét. Mit mondanak az öreg emberek és mit gondolnak magukban a nők. Kis levonóképecskék vannak itt egymás mellé sorakoztatva, amelyek mást mutatnak elölről és mást, midőn ujjhegyünkkel ledörzsöljük róluk a papirost.

Lakodalomba és temetésre, halotti torra és bálba, keresztelőre és a mogorva bíróság elé mindnyájan járunk. Tanulhatunk tehát ebből a könyvből még magaviseletet is, valamint divatot és szokást. Hogyan éljünk, hogy hosszúéletűek legyünk ezen a földön.

A húrok már kifeszítve pattognak, recseg a kürt, a cimbalom a plafonig ugrik, kezdődik a víg lakodalmas zene, amelyben mindenki megmutatja, hogyan kell táncolni, hogyan kell viselkedni, hogy az embereknek örökös kedvük legyen a házassághoz.

ELSŐ FEJEZET,
AMELYBEN EGY BÉKÉS POLGÁR ELLENÁLL.

Démon, aki az egész világ felett uralkodik, egy nap Pestre jött és a temetésrendező házában lelt búvóhelyet.

A temetésrendező már kora délután észrevette, hogy valami nincs rendben a háznál. A bútorok akadékoskodtak; nem engedelmeskedett a szék, amelyet arra a helyre akart helyezni, ahol az huszonöt esztendeje állt; megtagadták a szolgálatot a megszokott zárak a szekrényeken, fiókokon; egy évekig mozdulatlan zsámoly az ablak mellett (amelyen a temetésrendező felesége nyugtatta volt lábait, amíg élt, s hervadva merengett a bokréta-tér szomorúságaira, komor tűzfalaira, elhagyatott kerítéseire), a zsámoly felágaskodott, mint egy heverő kutya talpra ugrik és a járókelő lábszára felé kap. A régi csipkefüggönyök, amelyek semmitmondóan lógtak az ablakokon, árnyékot vetettek a szobára. Olyan volt ez az árnyék, mint a füstnek az árnyéka, vagy a szélé, amely a mezők felett fut. De sem füst, sem szél nem volt itt. A borongás, amely a kora délutáni órában leereszkedett a házra, nyugtalanná tette a temetésrendező papagáját, amelyet kalitkában tartott és büszke volt angol tudományára. A papagáj e borongásban előbb angolul káromkodott, majd gyermek-sírást utánozott, később, a temetésrendező nagy álmélkodására magyarul szólalt meg: neveket kiáltozott, amely neveket egykor hallott és megjegyzett. Egykori mezítlábas szobaleányokat hívott a papagáj, miközben felborzolta tollait és nyugtalanul jobbra-balra ingatta magát. Hívta Bertát, hívta Olgát, akik egykor a temetésrendező házában a női nemet képviselték, hosszú hajukat fésülték, az asztalnál helyet foglaltak és megveregették a párnát lefekvés előtt; nők, akiknek elárvult szoknyái, a szekrénybe zártan, némi asszonyillatot őrizgettek, petrezselyem, liszt és mosúsz szagát. A temetésrendező megígérte a papagájnak, hogy felpofozza, aztán kissé megzavarodva nézegette az óramutatót, amelyet valamely láthatatlan kéz előretolt. Alig volt már ideje, hogy átöltözködjön a délutáni temetésekhez.

Czifra János - ez volt a temetésrendező neve - huszonöt év alatt megismerkedett a halállal, eltemetett vagy tízezer pesti embert, gyermeket, asszonyt, öreget, nem volt neki újdonság a sírás, jajveszékelés, kétségbeesés és ugyanezért meglehetős nyugalomra tett szert az élet különböző változataiban. Bár nem volt lángész, hosszú működése alatt megtanulta, hogy az életet és a halált egy kis mesgye választja el, tehát nem igen érdemes sokat törődni az élet aprólékosságaival. Igen tisztességes ember volt, adóját pontosan fizette, adósságai nem voltak, elég jót tett a szegényekkel, tudomása szerint nagyobb bűn nem nyomta a lelkiismeretét, a legnyugodtabban szívta szivarját egész Budapesten, órákig elüldögélt a széken, anélkül, hogy megmozdult volna, még az ablakon is csak ritkán nézett ki, az üzlete nyugodalmasan, rendületlenül állott, mint akár a papok, bábák, orvosok üzlete, időjárás nem zavarta, gond nem szomorgatta, a másvilággal keveset törődött, mert hitte, hogy az nincs, bort mértékletesen ivott, korán lefeküdt, álmatlanság soha sem gyötörte, emlékezete szerint beteg sem volt, havonkint egyszer színházba ment, megnézett valamely "bolondságot", amelyet nyomban elfelejtett, politika nem érdekelte, az ételben nem volt válogatós, nagyravágyást nem ismert, csöndeskén, lassacskán, zajtalanul élt, éldegélt s észre sem vette, hogy kartársai, a többi temetésrendezők bizonyos tisztelettel, nagyrabecsüléssel övezték. Úgy élt, mint ama polgár, akit öregségében általános részvét s köztisztelet között kísérnek utolsó útjára; a temetést rendezi a Ciprusz temetkezési vállalat.

Ezen a napon estefelé került haza Czifra János a temetőkből. (A zsidótemetőben is volt dolga, ahol a gondnokkal szokott eszmét cserélni az általános drágaságról.) Levetette fekete ruháját, vasszekrényébe zárta pénzes tárcáját, papucsot vett lábára és nyugodalmasan letelepedett a díványra. Türelmesen várta a vacsorát, amelyet a gazdasszony lassacskán főzött, csoszogva s magában, az edényekkel beszélgetve tálalt. Czifra (körülbelül ötven esztendős volt a köpcös, meggondolt férfiú), midőn asztalhoz telepedett, azzal űzte el az időt, hogy kenyérszeleteket mártogatott sóba és paprikába, megdörzsölgette az abrosz csücskével az evőeszközt, azután illedelmesen felkötötte az asztalkendőt, bosszankodott, hogy ismét homályosan világít a lámpás, nyilván nem törölte le a gazdasszony... ekkor történt, hogy a Démon a szobába lépett.

Czifra János sem látta a Démont, amint őt még senki sem látta emberi szemmel. Csak az árnyékát vette észre a temetésrendező, amely egyszerre a szobára, a fehér asztalra, a lámpásra, a tányérra vetődött. Ez az árnyék többé nem hasonlított a csipkefüggöny délutáni árnyékához. De a halottak különös árnyékához sem, amelyet ők mozdulatlanul, torzul, rejtelmesen csinálnak a szemfedőre vagy a fej alatti fehér selyempárnácskára. Ezeket a hátrafelé csúszó, meredélyes homlokokat, magosra felemelkedő, elgörbült orrokat, társtalan, legmagánosabban maradó állakat, megnőtt füleket, elborzolt kócú bajszakat, idegenné lett szakállakat jól ismerte a temetésrendező, ismerte árnyékukat is, amelyet a koporsó bélésére vetnek. Nem ijedt meg a nyitvafelejtett, kőkemény szemektől, de az örök megvetéssel, végleges lemondással lezárt szemektől sem. A szempillák szökésben vannak, már csak árnyékuk maradt a szemhéj elkékült falán.

Ez az árnyék másabb volt mindennél, amelyet valaha látott.

Setét s alaktalan volt, mint a sírásó téli alkonyattal a megásott sír fenekén. Testetlen volt, mint a fájdalom és kín gőze, füstje a szobában, ahonnan a halottat kivitték. Szagtalan volt, mint a szél, amely a szomorú füzek bozontjait tépdesi. Megfoghatatlan volt, mint az álom, amely elment férj testét és melegét hozza vissza az özvegyasszony hideg ágyába. És félelmetes volt, mint a tetszhalott, aki visszaballag a temetőből és nesztelenül bejárja a házat, amelyben már idegenek viselik az ittmaradott nadrágokat és szoknyákat. Halott sem volt, élő sem volt. Téli éjszakán messziről hangzó kiáltás volt a sírkert felől, amikor a halottak kínjukban a fejfákra csavarodnak és hasztalan kiáltoznak segítségért a némasághoz.

- Hisz ön a kísértetekben, Czifra úr? - kérdezte hangosan a temetésrendező, mintha tanár kérdezné a tanítványát.

- Én nem hiszek a kísértetekben, - felelt önmagának a temetésrendező, - mert kísértetek nincsenek.

Valaki felcsapta a szomszéd szobában az ablakot és a szél nagyot hahotázott az utcán.

Czifra János felemelkedett helyéről és kezét hátrafonta, miközben apró léptekkel a szomszédba tipegett, mosolygós arccal körülnézett, vajon a szél nem döntött-e fel valamit? Bezárta az ablakot, csendeskén köhintett, aztán nyugodtan visszaballagott a terítéke mellé és türelmetlenül, vagy talán csak szórakozottan zörgetett a tányérján.

- Mi lesz a vacsorával? - kérdezte az öreg gazdasszonyt.

Nem, semmiképen sem akarta észrevenni, hogy új lakó költözött a házba. Miatta tehet, cselekedhet a hívatlan vendég, amit akar, ő bizony nem borítja fel a nyugalmát. A papagájnak megvakargatta a nyakát mutatóujjával, egy darab palacsintát adott csőrébe, aztán meghúzta a zenélőóra zsinórját és a díványra telepedve, a harmadik szivart szívogatva a napi porcióból, ingujjra vetkezve, összefont karral hallgatta a régi valcert, amely a kép rámái közül hangzott.

MÁSODIK FEJEZET,
AMELYBEN LAKODALMASOK KÖZÉ KEVERI A GONOSZ
A TEMETÉSRENDEZŐT; S ENNEK TOVÁBBI FEJLEMÉNYEI.

A papapály azt kiáltotta reggel:

- Óé! Reggel!

Czifra János nyugodalmasan ébredt, mint mindig. Megnézte jegyzőkönyvecskéjét, mint minden reggel, s a következőket tudta meg. Vasárnap van. Péter és Pál napja. Két halottat kell meglátogatni és temetésükről intézkedni.

Az egyik halott: bizonyos özvegy Krúz Károlyné szokatlan eset volt még a temetésrendező nagy praxisában is.

Az özvegy már előző napon, a déli órákban elküldött a temetésrendező irodájába, hogy látogatná meg. Czifra János kezébe vette fekete táskáját, amelyben a "felvételi-íveket" tartogatta és elindult a megjelölt helyre. Valahol a külső Ferencvárosban lakott az özvegy és a szomszédasszony, aki az üzenetet vitte, egy szegényes, rosszszagú külvárosi lakásba tessékelte a méltóságteljes Czifra Jánost. A temetésrendezőnek már az első pillanatban nem tetszett a lakás szegényessége. A külvárosok reménytelen bútorai, életunt székei, közömbös ablakai meredtek a feketeruhás temetésrendezőre, aki idegenkedve nézett körül jóságos szemével.

Az özvegy egy széken ült, kendőbe burkolva, soványan, haloványan, erőtlenül, mint egy szomorúfűz téli időben.

- Hol van a halott? - kérdezte a temetésrendező, miután ismételten körülnézett.

- Én vagyok, Czifra úr! - felelt alig hallható hangon az özvegy.

- Ne bolondozzon! - mondá a temetésrendező.

- Nem bolondozok, - szólt rezignáltan az özvegy, - érzem, hogy egy óra múlva meghalok, mert már nagyon régen beteg vagyok. Meggyóntam, megáldoztam, minden földi dolgaimat rendbehoztam, csupán a temetésem van még hátra. Ezért kérettem Czifra urat, hogy részletesen megbeszéljük a dolgot.

A temetésrendező bizalmatlanul nézett körül. Még sohasem tárgyalt a halottal a költségek felől. Az ő gyászkeretes számlái mindig így kezdődnek: "Istenben boldogult X. Y. számlája." Hogyan prezentálhatna egy hasonló számlát az eleven halottnak? Ezért tehát az ajtó felé tartott és fekete szalmakalapjával intett:

- Ne bolondozzon velem, asszonyom. Ajánlom figyelmébe Strikk és Knóblert, az Örök emlékezet tulajdonosait, Kegyelet-utca 8. szám, tessék talán velük lebonyolítani az üzletet. Ajánlom magam, minden további nélkül.

Az özvegyasszony azonban ebben a percben felemelkedett helyéről. Rettenetes volt, amint a kiaszott, csontváz-sovány alak teljes nagyságában kiegyenesedett a temetésrendező előtt. Hamuszürke arca a messzi távolból, mintegy az őszi estéből, az örök hervadásból nézett vissza, míg hangja kongott, mint a rög a koporsó fedelén:

- Megálljon, Czifra úr, van még egy szavam! Tehát semmi körülmények között nem vállalja a temetésemet?

- Ismétlem, asszonyom, a mi cégünk csupán katonai temetkezésekkel foglalkozik. Nagy ritkaság, hogy kénytelenek vagyunk polgári temetést vállalni. Mi temetjük el a tábornokokat és a közlegényeket. Forduljon máshoz, asszonyom.

- Czifra úr, - kiáltott görcsösen az özvegy. - Önt becsületes embernek ismerik a kerületben. Nem utasíthatja vissza egy magános, mindenkitől elhagyott asszonynak az utolsó kérelmét. Láttam én már az ön temetéseit. Mindig gyönyörű temetéseket rendezett. Még a sváb milimáriakat is úgy kísérik az ön temetésein, mint a valóságos hercegnőket.

- Köszönöm az elismerést, - felelt a temetésrendező, - amit vállalok, azt becsülettel végzem. De az ön temetését, asszonyom, semmi körülmények között sem vállalhatom.

- Pedig én úgy szeretném, ha tölgyfakoporsót és selyem szemfödőt kapnék. Négy lovat, papot, kántort. Kétezer forint megtakarított vagyonom van. Itt van az asztalfiában.

Az asszony kivette a pénzt és megolvasgatta. Amíg a bankókat szétteregette, halovány hangon dörmögött:

- Nincs itthon már egy kanál zsírom, egy csepp lisztem, még aprófám sem. Mindenből kifogytam, mindent feléltem, mert ma úgyis meghalok. Adjon írást Czifra úr a kétezer pengőről és vállalja a temetésem.

- Mindentől eltekintve, - felelt Czifra János, - az a temetés, amelyet Nagysád óhajt, sokkal többe kerül kétezer pengőnél. Nyilván a "100-as"-ban akar feküdni odakint a hullaházban, feketével bevont kupola alatt... Legalább a harmadik sorban akar jutni... Nem, asszonyom, nem tehetem. Becsületemre, nem tehetem.

Így szólt Czifra János és bár mindig méltóságteljes, példás nyugalmú, megdönthetetlen flegmájú férfiú volt, most mégis sietve lépett ki az ajtón és fürge léptekkel ereszkedett le a külvárosi ház lépcsőin.

Boltjába, illetőleg irodájába tartott, hogy megkérdezze, vajon keresték-e távollétében, midőn a bolt előtt az iménti szomszédasszonnyal találkozott. A hivatalszolgáné könnyes szemmel, homlokába húzott kendővel állott a küszöbön.

- Mit akar ismét? - kérdezte türelmetlenül Czifra János.

- Az özvegy nyomban meghalt, amint otthagyta, Czifra úr. Utolsó kívánsága volt...

- Hogy én temettessem el, - vágott közbe a temetésrendező. - Már az özvegynek is megmondtam, hogy nem vállalom.

Így szólt Czifra János és némi bosszankodással tette be az ajtót. Néhány számlát állított ki "isten nevében", meghallgatta Stefánek jelentését a kövér tüzértábornokról, aki kétszer is szétnyomta a fakoporsót, amíg végül leszegelni tudták; és már indulóban volt, amikor egyfogatú bérkocsi állott meg a sötét kis iroda előtt és a bérkocsiból halotti, fehér öltözetben, fehér cipőben, ősz, kócos haján fehér fátyollal lelépett a halott, - az iménti özvegyasszony. Rongyos fehérkesztyűs kezében rózsafüzért és kétezer pengőt szorongatott.

Alig bírt betámolyogni az ajtón.

Az arca olyan volt, mint egy kiürített zsák. Elszökött már a szemekből az élet, kengyelfutó módjára iramodott el a szín, a hang. Csak fekete szájüreg és sárga fogsor meredt a fehér ruhák közül Czifra Jánosra.

- Ha nem vállalja a temetésem, itt halok meg a boltban, - hörögte az özvegy és egy érckoporsóra zuhant.

Czifra megijedt. Talán a drága érckoporsót féltette, vagy valóban megindult szíve az asszony kínszenvedésén, - egyszerre seperte be az íróasztal fiókjába a görcsösen gyűrött bankókat és sietve írni kezdte a gyászkeretes számlát: "Istenben boldogult..."

- Mi a neve?

Az özvegy egy darabig levegő után kapkodott. Végre, mintha ez volna utolsó szava, megszólalt:

- Özvegy Krúz Károlyné.

A temetésrendező kezében sercegett a toll, hullott a porzó, ropogott a papiros. Az özvegy végtelen erőfeszítéssel felemelkedett. Arcán mosoly jelent meg, amilyent "paradicsomi mosoly"-nak neveznek a költők. Remegő, ügyefogyott, az életből elkívánkozó kezeivel a kebelébe gyömöszölte az írást és oly ingadozó léptekkel ment ki a boltból, mint egy holdkóros. A rozoga, nyekergő, avas bérkocsi ajtaja bezárult mögötte, a sovány ló vitte a halottat, a kocsis alattomosan nézett körül lehúzott kalapja alól. Estére valóban meghalt az özvegy, ígéretét megtartotta.

Ez lett volna az egyik temetés, amelyet délután rendezni kellett Czifra Jánosnak.

A másik temetés nem okozott ugyan annyi bosszúságot a temetésrendezőnek, de annál felelősségteljesebb volt.

Ismét egy kövér katonáról volt szó. Ezek a magosrangú katonatisztek, az örökös békében, rendkívül meghíztak. A tábornokok mázsányi súlyúak lettek, mire Czifra János kezébe kerültek. És mennyi gondot okoztak a rendjeleikkel, amelyeket mind számon kellett tartani! Az a bizonyos tábornok, akinek temetése ugyancsak a mai napra volt kitűzve, a "proviant" gárdában szolgált és a temetésrendező komolyan megrémült, amikor a tábornok holttestét neki bemutatták. Kétszer is körüljárta a halottaságyat. Ennek a tábornoknak kicsi a legnagyobb "Pontusz" is, amely üzletében található. A "Pontusz", - amint a legöblösebb koporsókat nevezik az üzleti világban, - félig sem fogadja be ezt a rendkívüli tábornokot. Mint minden bajában, most is nyomban Stefánekért küldött a temetésrendező. (Stefánek egykor boncoló-szolga volt a Rókus-kórházban és rendkívüli jártassága volt a halottak körül.) Stefánek megnézte a tábornokot, kétszer körüljárta.

- Tábornok, - nem lehet összegyűrni, - szólt magyarázólag a temetésrendező.

Stefánek megállott. Egy másodpercig gondolkozott.

- Ki kell ereszteni a vérét, - mondá némi gondolkozás után.

- Tábornok, - ismételte Czifra János.

- Ha százszor: tábornok. Mást nem tanácsolhatok.

Czifra János búsan és beleegyezőleg intett. Stefánek felszúrta a tábornokot, mire az lényegesen megkönnyebbült. S ezután akadály nélkül elfoglalta helyét a "Pontusz"-ban. A temetésrendező hátán végigborzongott a hideg arra a gondolatra, hogy a városparancsnokságnak eszébe jut a koporsó lezárása előtt agnoszkálni a tábornokot. Mit szólnak a nagybajúszú ezredesek, szigorú őrnagyok, kegyetlen őrmesterek, ha egykori parancsnokukat ily megfogyatkozott állapotban látják viszont? Szerencsére, senki sem volt kíváncsi a halott tábornokra, legfeljebb azok a legények átkozták őt, akiknek az ünnepnapi délután, egyéb mulatozás helyett, a katonai temetőbe kell kivonulni és a szalvét leadni a halott tiszteletére.

Czifra János még egyszer átgondolta napi teendőit és elindult hazulról, hogy a különböző plébániáknál elvégezze teendőit. Özvegy Krúznénak elegendő lesz egy káplán. De a tábornok végtisztességéhez legalább is a tábori püspököt kell felkérni.

Útja a Bakáts-térre vezette.

Ezen a téren, ahol lépcsőkben emelkedik és esik a gyalogjáró, évek óta épülnek házak, amelyeket ismét lebontanak, az erkélyeken alsószoknya nélkül üldögélnek a napsütésben unatkozó nők, hogy a járókelőknek érdemes legyen más alkalommal is ezt az utat választani, terhes nők ácsorognak a bába-ház előtt, miközben elgondolkozva nézdelődnek a távolba, nagyranőtt szemmel, ferde, suta testtartással, eddigi életüktől szinte megtisztultan, vágytalanul, messiást remélve mindegyik a szíve alatt és itt áll pirosan és mereven a templom, új, mint a hirtelen meggazdagodott emberek bútorzata, szigorú és hideg, zajos és zsúfolt. Néhány lépésnyire van ide a vásárcsarnok, mintha mostohatestvére volna ennek a mészárosszínű egyháznak. Feltűnő, hogy a birkahús vagy a borjúcomb kilójának az ára nincs valamely fekete táblára kiírva.

Ezen a napon már fehér ruhában jártak a lányok a Ferencvárosban. Mert pünkösdkor kezdik, Úrnapján folytatják, Péter-Pálra ismerős lesz minden kisasszonynak a fehér cipője és ruhája a kerületben. Talán sehol olyan nagy reménnyel nem járnak a lábak a fehér harisnyákban és cipőkben, mint a Bakáts-téren. A cipőtalp még fehér némely részen, a ruhának olyan jó szaga van, mint általában az ájtatoskodó keresztény hölgyeknek. Virágharmat cseppent a szemekbe, a hajszálak üdék és reggel-frissek, az arcokon nyoma sincs a bánatnak, haragnak, szegénységnek. Ünnepnap van. Mindenki megmosdott. A király, akinek a mesebeli pápaszem volt az orrán, amelyen át ruha nélkül látta az embereket: egyetlen foltocskát sem fedezhetne fel a ferencvárosi kisasszonyokon az ünnepnapi misén. Mintha sohasem álmodtak volna tűzoltóval, lóval, hímszamárral, öklöndöző öregemberrel, kertészlegény vízipuskájával, amivel hétköznap a fiatal hölgyek ártatlanságukban a megejtő álom alattomosságába lépnek. Az arcok boldog bizalommal fordulnak az oltár muzsikás csengettyűje felé... a bunkós vadember, aki éjszaka megriasztotta őket, elhaloványodik a messziségben az Úrfelmutatás zengő térdreborulásában és csodálatosan hangzik a karzatról egy női hang, aki a legszebb dalt, az angyalok dalát énekli a magosban. A szívek elszorulnak, a szemek lecsukódnak, s a szívekből úgy futnak el a tegnap emlékei, mint a gyors csermely. Minden szem megtisztultan, bátran nézi a plébánost, aki piros ministránsai között piros kabátban magasra emeli az Úr testét. Csak a térdek roskadnak a földre.

Czifra János nem térdepelt le Úrfelmutatáskor. Egyenesen, szinte mereven nézett szemközt a plébánossal, az oltári szentséggel, kimeresztette meg összehúzta a szemét, állt és a térdeplők fölött szinte kihívóan rohant el a tekintete.

Igaz, hogy a Halál megbízottja volt e földön és bizonyosan sokkal többet tudott a létről és a másvilágról már mesterségénél fogva: ámde eddig szívesen, üzleti előzékenységgel segített a papoknak a maguk ceremóniás teendőinél. Temetésrendező létére bizonyos rokonságot érzett a kerületi plébániákkal, rendkívül meghatott arcot vágott minden egyházi funkciónál, elsőnek térdepelt le, ha a szertartás így rendelte, verte mellét, fejét lehajtotta, segített a kántornak a kellő helyeken. Egyszóval: ismerte a dolgokat, egykönnyen nem jött zavarba sem a rekviemen, sem a temetésen.

Ezen a Péter-Pál napján azonban mereven, hideg arccal szemközt nézett az oltárral, amíg mindenki letérdepelt, öregemberek az élet meghosszabbításáért fohászkodtak, vénasszonyok az unokájuk nevét mormogták, asszonyok magukban fohászkodtak, mint a húsos, kövér kagylók, - ki tudná, mi zsibongott az emlőik alatt? - leánykák a fehér harisnyájukat önfeledten mutatták; a gyertyák pirosan lobbantak, mintha egy nagy lehellet érné őket, a mennyei sugár a templom ablakán hosszan nyúlt be a hajóba, a női hang úgy zendült, mint a hárfa... és Czifra János konokul, tagadólag állott a helyén, nem messzire a szenteltvíztartótól, nem elegyedett a szegény boldogtalan emberek megnyugtató, boldogító ájtatosságába. "Nem ilyenkor kell imádkozni, gondolta magában, amikor a pirosszoknyás sekrestyés, ez a kovászképű fiatalember a csengőt s a perselyt rázza az orrok alatt, amikor a pendelyek és zsebkendők még tiszták az ünnepnapi reggeltől, lemosva a lábról a tegnapi lépés nyoma és a szájról a bűnöző bestiának az ál- vagy igazhangja... a kezek még fehérek a mosdószappantól, a szemek még tiszták az ébredéstől, a nyakakon nem ül szétterpesztett lábakkal a fantom, amely vérig sarkantyúzza az embereket pénzre, szeretkezésre, hiúságra, alattomos bűnre... nem ilyenkor kell imádkozni, amikor a plébános úr a kelyhet mutatja: hanem imádkozni kell, ahol senki sem látja az embert..."

Czifra János szinte maga is meglepődött, hogy milyen furcsát gondolt, holott gondolkozni nem igen volt szokása.

A plébános mérges volt, amikor Czifra János a temetések ügyében jelentkezett.

- Most nem érek rá beszélgetni. Esküvő lesz.

A temetésrendező belátta, hogy az ő temetései másodrangú dolgok egy valóságos esküvő mellett, ezért elhatározta, hogy megvárja az esküvőt s aztán tárgyal a pappal. "Kevés lesz hetven korona!" gondolta magában, amint egy másodpercre visszatért belé a régi Czifra János. "Üsse kő a hetven koronát!" - mondta benne az új Czifra János. A pap az esketéshez öltözött.

Ugyanekkor lejött a karzatról a tüneményes hang, senki más, mint egy piroskalapos, szőke és kékszemű hölgy, akinek olyan fehér volt az arca, mint a cukrásztortáé. Egészben véve igen jóízű süteménynek látszott molettségében, krémszoknyájában, amelyből fehérharisnyás lábai gusztusosan mutatkoztak. Válla, nyaka, mint a nyár, neve Olcsavszky, kissé pisze orrával gúnyos, tréfás grimaszt vágott a közelgő esküvőhöz. (Nem őt vezették oltárhoz.)

A temetésrendező bókolt a pünkösdi rózsa előtt.

- Gyönyörködtem énekében. Nincs szebb opera, mint a Traviáta.

- De hiszen nem azt énekeltem.

- Az nem tesz semmit, - felelt a temetésrendező. - Oly szép volt, mintha a Tévedt Nőből énekelt volna.

(Tudniillik a temetésrendező ezt az egyetlen operát látta és hallotta és soha el nem felejtette.)

- A Tévedt Nőből Vera Violetta! - sóhajtotta Olcsavszky kisasszony. - Ha egyszer a színpadon énekelhetném. Sajnos, az igazgatók nem kíváncsiak hangomra s így kénytelen vagyok a magánéletben végigjátszani a Tévedt Nő szerepét.

Minden más budapesti ember homályos biztatást olvasott volna Olcsavszky szavaiban. Teringettét, egy szép nőért érdemes volna a Ferencvárosba költözködni. Ámde a temetésrendező bennszülött volt és igen jól ismerte Olcsavszky kisasszony múltját és jelenét, amely a lehető legtisztességesebb volt. Olcsavszky volt az a nő, aki mindaddig tudott volna bolondítani egy férfiút, amíg aztán a végén kénytelen volna feljelenteni a törvényszéknél erőszakosság kísérlete miatt. Randevún csak egyetlen egyszer volt életében: a Mátyás-utcában, amikor is holtan, gutaütötten érkezett meg a bérkocsin a kiszemelt férfiú a találka helyére. Olcsavszky babonás volt, nem ment többé találkozóra, bár kevés olyan nadrágos ember volt a Ferencvárosban, akinek meg ne ígérte volna, amit nő ígérhet. A kisasszony ugyanis sokat járt be Pestre a Ferencvárosból, orfeumokban és színházakban lehetett látni kék vagy piros kalapját, avagy kifodorított szőke haját, az Emke s a New-York kávéházakban töltötte a szilveszterestéket, tárcaregényeket olvasott a hírlapban és a Nyugattal hóna alatt ment végig az utcán. Az Imre-utcai ablakból a fehér firhangok megől délután gyakran hangzott ének, pajkos kuplék és utcai dalok váltakoztak; Olcsavszky kisasszony ismerte legelőször a Ferencvárosban a "Holnapután" és a "Garçon-lakás" című dalok szövegét és zenéjét, ígéretteljesen nevetett ki az elsőemeleti ablakból, haját homlokába húzta és nem csodálkozott volna, ha az utcán megszólítja az "aszfaltbetyár", - sajnos, kiment a divatból, - "modern nő" volt, a téli hangversenyek után (a Társaskörben vagy a Kaszinóban) mindig megállapodott valamelyik partnerével, hogy másnap alkonyattal meglátogatja, az előszobában van egy dívány, ahová nem hallatszik az öregasszony köhögése és itt csendesen elbeszélgetnek, talán veresebbre festi a haját... s így elmúlnak az évek, amíg jövendőbeli fiaiból hadnagyok s főhadnagyok lesznek, ... de talán még akkor is jöhet valaki, akinek látogatása alatt csipkekendőt kell vetni a kerekszemű főhadnagy arcképére. Művészélet! Téged a vidéki városokban és a pesti külvárosokban még mindig úgy tisztelnek, mint Vénusz örök szabadosságát. A zongorákban, a trillákban, a koncertekben szerelem, dicsőség, boldogság sóhajt, remél, bolondít. A fülemile is akkor dalol legszebben, amikor párjának csattog.

A temetésrendező nem tudta tovább folytatni az udvarlást, mert már régen elszokott az ilyen dolgoktól. Olcsavszky kérdő pillantást vetett rá: vajon nincs több mondanivalója? S azután otthagyta.

(Későbben igen jól hallotta a temetésrendező, hogy egy választékos, ápolt úriember, akihez igen közel hajolt Olcsavszky, mintha a szoknyáiból, a kesztyűjéből, a hajából kiáramló hőséggel óhajtaná fokozni az elért hatást, a következőket mondta a művésznőnek: "Ön olyan, mint a szalonka. Még helyesebben, mint a szalonkának a krotonja, csak nagyurak, gourmandok élvezhetik pikantériáját." S Olcsavszky boldogan, forrón nevetett. Aztán így felelt: "Nagyon érdekes. De azt hiszem, Mikus, azért magát sem ítélték még börtönre: erőszakos szerelmeskedésért!")

De már kezdődött az esküvő és a templom belseje megtelt olyan szagokkal, amelyeket csak esküvőkön érezhetni: nagyreményű illata a rozmaringnak, kába bujálkodása a rózsának, nászéj illata még féligmeddig töretlen fehérneműeknek, amint a kelengyésboltok kis varrónői kezéből kikerültek, fehértalpú cipőknek ártatlan fénye, vadonatúj kesztyűknek érintetlensége, alsószoknyák hangja, amelyek annyi mindent mondanak egymásnak egy más nő esküvőjén; meg lehet esküdni, hogy mindenkinek tiszta az inge, ép a harisnyája, megmosott a nyaka, jázmin repül együtt a menyasszonnyal, izgalom és hiúság az uszály ráncain, zászló a menyasszonycsokor, amelyre rá lehet vetni az égő, könnyes szemet, a kivasalt vőlegény a színpadról vagy a regényből jött ezen a napon, mintha minden jelenlévő sok piros bort hajított volna a fehér kráglija mögé, fénylik a szem, a bajusz a férfiakon, a nők a belső hévtől pirulnak és csak az a csodálatos, hogy fehér ruhájukon át nem bújnak elő rejtett, nedves hajzataik, izgalmas bimbóik, vágyaik, epekedéseik, álmatlan éjszakáik. Sok szép halott telt volna ki a társaságból, akinek vérét sem kellett volna venni, hogy beférjen a koporsóba: karcsú, megejtő derekú nők, szarkalábnyurga lábszárak, térdek, amelyeket a gyermekkor elmúltával csak a fürdővíz lát, kis keblek, amelyeket sóhajtva fed el a remegő tenyér holdvilágos éjjelen, ... vajon hová lesznek a piros és kék harisnyakötők, amikor megöregszenek, hogy soha semmit el nem mondanak élményeikből?

Szende szűzek mellett (akik úgy vették körül a jelentéktelen menyasszonyt, mint a védelmezők, akik a maguk erényével óvják a menyasszony ártatlanságát, amíg a pap felszabadítja szolgálatából a testőrcsapatot), kövér asszonyok is nyitott szájjal és szétvetett lábbal állottak az esküvő izgalmában, amíg Hult C. J. az orgonát elindította és a jóreménység fokáig vitte hangját. (Valóban: meghívást kapott a lakodalomra a hentesék mesterutcai házához.) Ezek az asszonyok - bármi történjék odakívül a világban, Pesten - sohasem veszítik el a házikenyér illatát, amelyet már a szülői házból hoztak magukkal. Papucsaikban, kényelmes cipőikben, hosszú szoknyáikban nem igen tesznek olyan lépést, amelyet ha nem is a férjüknek, de legalább is gyóntatópapjuknak be ne vallhatnának. Rózsaszínű bőrükből, nevető kézfogásukból, nyitott szájukból, barátságos dörgölődésükből: félreértetlenül árad a nőiesség, mint nyitott mészárszékből a friss hús illata. De lehűtik magukat, mint a boros palackot, amelyet férjüknek készen tartanak reggeltől estig, belebújnak háziteendőikbe, mint a csiga kagylójába, véleményük szerint csak a kokottok vetkőznek égő lámpánál és a párnába fojtják lihegésüket, ha valamely piros gondolat szalad át a vérük hullámain, mint a kalózhajó. Üzleteik, gondjaik, gyermekeik mellett rabszolga módjára görnyesztenek, örülnek a böjtös napoknak, de a friss gyümölcsnek is, hisznek a plébánosok és az apácák halhatatlanságában, betapasztják lelkük fülét a való élet hangjai elől, a konyhájukba menekülnek, ha hosszadalmasan, elgondolkozva néz rájuk egy szemrevaló férfi s nagy ritkaság, hogy lehunyt szemmel, félig önkívületben megcsalják az urukat, s másnap már azt mondják, hogy az nagyon régen volt...

Ott voltak mind a hentes lakodalmán, nagyhasú és lemondott öregasszonyok, akik hidegen néznek, mint a kés, de belül még égnek, mint a tapló, de meghalnának, ha egy bátor katona megragadná karjukat s derekukat, mert szégyelnék kékeres lábaikat az idegen szem előtt... igen, ha álomban, szüreti bor után, az éjfél meleg dunyhái alatt, elfeledkezve, s a férj már kiterítve fekszik ravatalán a szomszéd szobában... ha ilyenkor jönne valaki epedve, mint az ifjú tűz, amely lángjával rajongva végigfut a legöregebb fadarabokon... A temetésrendező ötvenedik esztendejére gondolt és lehűtötte pillanatnyi érdeklődését a fehérhajú asszonyságok iránt. Úgy bújt be meleg, barna szemével a fiatal nők szoknyái közé, mint aki mindenáron valami rendkívülit akar látni ebben az órában.

HARMADIK FEJEZET,
AMELYBEN BOKÁK PÖRÖGNEK, LAKODALOM ZENG,
KEDÉLY PENG ÉS A TEMETÉSRENDEZŐ FELKÖSZÖNTI AZ IFJÚ PÁRT.

A temetésrendező, miután meglehetős figyelmet szentelt a menyasszonyt körülvevő fiatal lányoknak, anélkül, hogy azoknak gondolataiból bármit sikerült volna kitalálni, szokásosan felvette melankólikus magatartását, amint ezt hosszú esztendők alatt megszokta az általa rendezett ünnepélyeken. Búsan, összetett kézzel állott az élet e nagyszerű vigalmában, amit közönségesen lakodalomnak szokás nevezni. A lakodalom az életnek tavasza, az örömöknek teli zacskója, rejtetten bujdokló jókedveknek a csapja, bennünk eltitkolt víg hangoknak a kimuzsikálása. A lakodalomban senki sem unatkozik, mindenki többet remél, mint amit kap, a szívükkel beszélgetnek az emberek s elhemperednek az aranycsengettyűs mezők virágai között. Még a halál is csak egy jókedvű cimborának látszik - hisz messzire van, külföldön tartózkodik, megemlékezni lehet róla, mintegy hóbortos emigránsról. Valaki a temetésrendező vállára ütött. Az örömapa volt, a tulipiros hentes, aki hatalmaskodó jókedvében csaknem bírókra kelt a kistermetű temetésrendezővel.