Nagy Mónika

KÍSÉRTETEK ÁLARCBAN

NAGY MÓNIKA

KÍSÉRTETEK
ÁLARCBAN

Covid-regény

Atlantic Press Kiadó
Budapest, 2021

KÍSÉRTETEK ÁLARCBAN

© Nagy Mónika, 2021

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlapkép

Pier Toffoletti festménye

A kiadásért felel az

Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 978-963-557-029-4

Gyermekeimnek, a türelmükért,
szeretetükért;
Kollégáimnak, a kitartásukért,
Bátorságukért.

1

IRINA

„Ez egy csendes háború.” A barátnőmtől, Lénától származik ez a gondolat, és szerintem nagyon találó. Nincsenek bombák, nincs fegyverropogás, mégis érezni a levegőben valami fenyegetőt. Egy láthatatlan ellenséget, ami ott lapul a legváratlanabb helyeken, valami, amit folyton figyelnünk kell a szemünk sarkából. Az emberek már megtanulták, hogy félni kell tőle, maszkot kell viselni mindenütt – a köztereken, a boltban, a piacon, a buszon… Jobb a békesség. Azelőtt még soha nem tapasztaltak hasonlót; nem foglalkoztak ennyit a kézmosással, fertőtlenítéssel. Nincs többé puszi vagy ölelés a szembe jövő régi ismerősnek, nincs kézfogás bemutatkozáskor. Van, aki próbálja ezeket a gesztusokat helyettesíteni más üdvözlési formákkal, összeérintik a könyöküket, öklüket… Valahogy nekem ezek a mozdulatok még most, ennyi hét után is idegenek.

Sajnálom, hogy távolodunk egymástól. Pont most, amikor annyira oda kellene figyelni a másikra. Mintha a koronavírus valamilyen átok lenne ebből a szempontból. Egy büntetés, amiért az emberi faj ennyire pökhendi és magabiztos volt. Próbára tesz minket, mert felborítja az eddig megszokott kis életünket és kibillent az egyensúlyból. Arra tanít, hogy óvakodjunk a másiktól… Pedig éppen most lenne a legnagyobb szükségünk arra, hogy a barátaink, szeretteink közel legyenek hozzánk, vagy egyszerűen csak barátságosan elcsevegjünk egy idegennel, miközben a posta előtti sorban fagyoskodunk. Egy valamit találtam csupán szórakoztatónak ebben a helyzetben; megtanultam megfigyelni az emberek szemét. Korábban fogalmam sem volt arról, hogy egy-egy kollégám, kolléganőm szeme milyen színű, mostanra viszont ki tudom olvasni a tekintetükből, hogy milyen a hangulatuk; fáradt, borongós, ideges, merengő, neheztelő, lenéző, kedves, vidám, hálás, barátságos, és még megannyi árnyalatot tudnék felsorolni.

Intenzív osztályon dolgozom, ami korántsem számít könnyű terepnek, de én szeretem, és ez az, amihez igazán értek is. Ma azonban szabadnapot kaptam, ami mostanában ritkaságnak számít, így már reggel elhatároztam, hogy kiélvezem a lányommal minden percét. Kira még csak négy és fél éves, huszonnyolc voltam, amikor szültem. Nagyon szerelmes voltam az édesapjába. Nem házasodtunk össze, ő nem akarta, én pedig nem erőltettem. Együtt éltünk egy kis lakásban, amit közösen béreltünk. Szép, békés idők voltak, tele közös sétákkal, filmnézésekkel. Próbálok nem haraggal visszagondolni rá, de azért valahol ott motoszkál bennem, hogy ő is jobban igyekezhetett volna, hogy megértsen engem és megtartson minket. Számára azonban teher volt a család. Kira születése után mintha külön sínpályákra sodródtunk volna… Mint amikor a pótkocsi lecsatlakozik, és a váltó valamilyen másik útvonalra tereli. A lányom kétéves volt, amikor sikerült beadnom bölcsődébe, és visszamennem dolgozni egy belvárosi kórházba. Becsületére legyen mondva, ezt még megvárta, csak azután jelentette be; visszaköltözik egy időre a vidéki szüleihez, és ott nyitja meg autószerelő műhelyét. Először hívott engem is, de éreztem, nem őszintén akar már velünk lenni, és nem maradt már semmi, amit megoszthatnánk egymással. Kirán kívül, természetesen; őt havonta meglátogatja, és ad valamennyi pénzt, amennyit éppen tud, az „apróságokra” – így szokta mondani.

A munka mellett szükségem volt segítségre, mert legtöbbször nappalos vagyok és tizenkét órában dolgozom. Ekkor került a képbe a legjobb barátnőm, Léna. A gimnáziumban padtársak voltunk, és azóta elválaszthatatlanok. Saját, vérszerinti testvérem nincsen, őt pedig mindig is valamiféle „póttestvérnek” tekintettem. Neki meséltem el minden titkomat, ő segített felkészülni a témazárókra, egymás vállán sírtuk ki magunkat az első szerelmi csalódásunkkor, együtt választottunk ruhát a szalagavatónkra, én voltam a tanúja az esküvőjén. Amikor új albérletet kerestem, Léna közelébe költöztem, és ott találtam óvodát Kirának is. Ha szolgálatban vagyok, vigyáz a lányomra, gyakran hétvégeken is. Nélkülözhetetlen számomra, akárcsak régen. Lénának két kisfia született, azóta, hogy oltár elé állt; számomra ő és a férje az ideális család megtestesítője. Kicsit néha irigykedem is rá, de ezt soha nem mondanám meg neki őszintén. Ha Kira kipihente magát délután, talán lesz időnk meglátogatni őket is.

Egyelőre csak örülök, hogy nem az ébresztőóra kelt, és próbálom rávenni magam, hogy kimásszak a meleg takaró alól. Kira már mocorog, jó lenne megelőzni őt, hogy el tudjam készíteni a reggelit. Gabonapehely, tej, kávé és sajtos kenyér; ez bőven elég is lesz. Szeretnék benézni a piacra is, ezért jobb, ha sietünk, hogy beleférjünk abba az idősávba, amikor még beléphetünk. Az élelmiszerboltokon és gyógyszertárakon kívül mostanra minden bezárt, az online rendelések virágkorát éljük. Kira pizsamában átkarolja a lábszáramat, miközben a kenyeret vajazom. Pici, meleg arcát a térdemhez nyomja, én pedig megsimítom szőke, gubancos haját. A lányom nem örökölte a temperamentumomat, csak a külsőmet. Csöndes és visszahúzódó, mintha kicsit koravén lenne, túl bölcs egy négyéveshez képest. Hamar kikanalazza a műzlistálat, felöltözünk, sapkát, sálat is veszünk, és elvillamosozunk a piacig.

Lassan érkezik csak meg a tavasz, és talán mert borúlátó vagyok, ezt is büntetésként élem meg. Mintha ittragadtunk volna egy szürke, ragacsos ködben, hogy még kevésbé legyen kedvünk egymásra mosolyogni. Úgysem látszik a maszk mögött.  Miközben ezen merengek, előhalászom a zsebemből a sajátomat, a pántját megszokott mozdulattal a fülem mögé simítom, próbálom visszaterelni a gondolataimat a gyakorlatiasabb dolgokra. Végigpörgetem a fejemben, mire van szükségünk, hogy minél előbb végezhessünk. A piacon azonban, hiába siettünk, mindenütt nagyon hosszú a sor, esély sincs arra, hogy a megfelelő távolságot egymás között betartsuk. A lányom csöndesen nézelődik, látom, ahogy érdeklődve figyeli a sok finomságot. Mintha leltározná a látottakat, úgy, ahogy csak a gyerekek tudják. Hirtelen elereszti a kezem, és odafut egy gyümölcsös bódéhoz. A gránátalmákat figyeli egészen közelről, van egy olyan érzésem, hogy most lát ilyet először. Egy idős néni árulja a gyümölcsöket, kilép a fából készült pultja mögül, és mielőtt odahajolna Kirához, kérdően rám néz. Nem tűnik veszélyesnek, sőt, kifejezetten kedves az arca. A maszkja gyűrött, nem takarja az orrát, valószínűleg nehezen kapott benne levegőt, és ezt a félmegoldást választotta. Nem tudok rá haragudni, olyan szeretettel néz a lányomra, majd a kezébe nyom egy gránátalmát. Talán a saját unokájára emlékezteti őt. Olyan sok gyengédség van ebben a jelenetben, hogy egészen kizökkent a tennivalóimból. Talán még van remény, hogy az emberek újra törődni fognak egymással, ha véget ér ez a rémálom.

Mire a henteshez beállunk, egyre többen érkeznek, hömpölyög a tömeg, lehajtott fejjel igyekeznek az emberek megvenni amiért jöttek. Észrevettem, hogy sokan szinte pánikszerűen halmoznak fel élelmiszereket, mióta karanténtól kell tartani. A csirkehús is ilyen, ezért mire sorra kerülünk, már nem jut nekünk a filézett mellehúsból. Sebaj, akkor csirkecomb lesz.

–  Anya, én nem szejetem azt a husit – Sopánkodik Kira, és úgy szorongatja a gránátalmát, mintha egy mesebeli kincs lenne.

– Sebaj, majd megeszem én, neked pedig készítek rántott sajtot! – Ezzel kiegyezünk, majd „jutalomból” még betérünk a pékhez aprósüteményért.

Büszke vagyok magunkra; pont belefért minden, még az idősek vásárlási sávja előtt. Szeretem a piacot, és szeretem Kirát is tanítgatni arra, mit hol talál, hogyan kell köszönni, kommunikálni, kiválasztani a szép árut; ha eljön az ideje, a pénzhasználatra is rátérünk. Azt akarom, hogy később, felnőttkorában is bízzon magában, a maga ura legyen, és ha lehet, ne szoruljon másra. Akkor is tudja, mi a helyes, ha én már nem leszek mellette, és ne tévesszék meg a külsőségek. Mindig, minden lehetőséget vizsgáljon meg alaposan, gyűjtse be a hiteles információkat, mielőtt fontos dolgokról döntene; és semmiképp se mások kárán jusson előre. Amilyen érzékeny és csöndes lélek, ez valószínűleg inkább fordítva történne meg…

Nem akarom, hogy azt érezze, az édesapja azért vált külön tőlünk, mert ő valamit elrontott. Ezt még biztosan sokszor hangsúlyozni fogom neki, és minden más jó tulajdonságát is, hogy érezze, értékes. El is határozom magamban, hogy megdicsérem, amiért jól viselkedett a piacon, és felajánlom neki a hosszabb utat hazafelé, a park irányába. Ráérősen sétálunk, Kira lengeti közben a kis kosarát, a sálja meglazul, a sapkája kicsit lecsúszik. Engedem neki, hogy lehúzza a kabátján a cipzárt, és reménykedem, hogy nem fog megfázni. Nem igazán engedhetem meg magamnak, hogy táppénzre menjek, főleg most, amikor ennyire teli az osztály. Amióta bezártak az óvodák, a lányomra Léna vigyáz, amikor dolgozom, de természetesen nem kérhetek tőle ilyesmit, amikor beteg a kicsi – olyankor szeretek én mellette lenni, és már így is sokkal tartozom Lénának.

Leülök a parkban egy padra, próbálok nem gondolni a munkára, és az előttem álló szabadnapra koncentrálok, szándékosan nem néztem meg a mobilomat reggel óta. Eszembe jut, hogy készítek Kiráról egy fotót, de akkor elő kellene vennem, így inkább elhessegetem a   gondolatot. Figyelem őt, ahogy a szökőkút körül szaladgál, valamilyen képzeletbeli világban jár éppen, olyan helyen, ahol sok a felfedezni való, és még több a mágikus dolog. A gyerekek, akárcsak ő, még könnyen el tudnak vonatkoztatni a komor valóságtól. Az arca kipirul, kavicsokat és leveleket szedeget; a fák már elkezdtek rügyezni, de még nem szedték össze a bátorságukat ahhoz, hogy kizöldüljenek. A szökőkút sem működik, próbálok visszaemlékezni, hogy tavaly ilyenkor vajon beüzemelték-e már, vagy ez is a koronavírus miatt késik. A játszótereket is lezárták, egytől-egyig mindegyiket, ami érthető… A gyerekeknek azonban hatalmas a mozgásigénye a hosszú tél után, és vágyakoznak más gyerekek társaságára is. Talán ez az, amit a legjobban sajnálok; hogy a lányomnak kiesik az óvoda, és közösségi élmények. Mindig is nagy becsben tartottam a bölcsődei gondozónők és az óvónők munkáját, pontosan tudom, hogy nem lennék jó egyikben sem. Ez az ő szakmájuk, ezt tanulták, a mondókázást, bábozást, csoportos foglalkozásokat, játékos tanítást a rendre és az önellátásra. Meg se próbálom őket helyettesíteni; igyekszem kihasználni a helyzetet arra, hogy amikor csak akad szabadidőm, anya-lánya programokat szervezek. Sajnos ez sokszor mégsem elég... Amíg én elkalandoztam, Kira máris talált magának egy játszótársat. Egy másik, hasonló korú kislány támasztotta oda a biciklijét a szökőkút peremének, és csatlakozott hozzá a bújócskázásban. Az édesanyja, sovány, hosszú hajú kabátos nő lép oda hozzám, és félénken kérdezi:

– Ugye nem baj?

Annyira elmerengtem, hogy hírtelen nem is tudtam mire vonatkozik a kérdése. Mi és miért lenne baj? A közös játék, hát persze… Normál esetben most visonganának a játszótéren, a többi gyerekkel együtt, minden további nélkül együtt csúszdáznának, hintáznának, a homokozáshoz még hideg van, de akkor is… Ez lenne az, amire szükségük van, mint minden kicsinek, de most nem beszélhetünk „normál” tavaszról. A szabályok megváltoztak, az igazán fontos dolgok, a közös tevékenységek, a személyes kontaktus, a kapcsolataink, amikből töltődhetünk, most másodlagossá váltak a járvány miatt. Csak nézem a padról a játszóteret; nem kellene, hogy ennyire elkeserítsen a látványa, de valahogy most napsütésre és nevetgélő tömegre vágynék inkább magam körül. A kapuja le van lakatolva, rajta egy tábla hirdeti piros kerettel, hogy „Bizonytalan ideig lezárva! Tilos a bemenet!”. Árván nyikorognak a langyos szélben a hinták, szomorúan fénylik a harmatcseppektől a mérleghinta, siváran máladozik a festék a mászókáról. Miközben a gyerekek egymás társaságára vágynak a négy fal között.

– Nincs semmi baj, csak nyugodtan! – biztosítom az idegen anyukát, hogy nem történt semmi.

Megkönnyebbül, a szemével rám mosolyog, majd leül a mellettem lévő padra, és olvasni kezd. Csak most veszem észre, hogy gyermeket vár; ahogy a kezét a kabátjára simítja. Ismerős, óvó mozdulat. Biztosan fél is; még nem tudjuk pontosan, milyen hatással lehet a vírus a magzatra, ha egy terhes anya elkapja. Hirtelen aggódni kezdek. Mi van, ha ráragasztottam valami kórságot? Ha miattam lesz ennek a kedves idegen anyukának valami baja? Mély levegőt veszek... nem-nem, biztosan nem. Volt rajtam maszk, és nem is jött túl közel. Jól tette. Védje csak meg a kisbabáját. Az olyanoktól, mint én. Akik a „frontvonalon” szolgálunk. Várok még egy kicsit, aztán felpattanok, és magamhoz intem Kirát. Egy picit nyafog, de megérti, menni kell. Elköszön az ismeretlen kislánytól, és odaszalad hozzám. Átölelem, hálás vagyok, hogy mindig ilyen szófogadó.

–  Anya, mi az? Miért vagy rosszkedvű? – kérdezi.

A gyerekeket nem lehet becsapni; nagyon hamar leképezik egy felnőtt hangulatát. Ugyan mit válaszolhatnék neki? Semmit nem tud a munkámról, csak annyit, hogy kórházban dolgozom, sokat, hogy meg tudjunk élni, egy ápolónő legyen mindig teherbíró. Olyan jó lenne, ha minél kevesebbet érzékelne ebből az egészből; sokszor úgy látom, a gyerekek ennek a járványnak és minden ezzel kapcsolatos intézkedésnek a csendes elszenvedői. Nem akarom ezt még a saját keserűségemmel is megtoldani, ezért némi derűt erőltetek magamra. Ebben már gyakorlott vagyok….

– Nem vagyok rosszkedvű, egy cseppet se aggódj! Gyere, ideje nekilátni a rántott sajtnak, és a gránátalmával is kezdeni kellene valamit!

Erre már felcsillan a szeme, megigazítom a fején a sapit, elrendezem a gyönyörű haját, és elindulunk hazafelé. Mikor kiérünk a parkból, még hátrasandítok; a terhes anyuka tovább olvas, a kislánya körbe-körbe biciklizik. Magamban sok sikert kívánok neki a szüléshez, és már fordulok is a zebra irányába.

2

AIDEN

Nos… Nem pont ezért szeretem ezt a munkát. Hátrahajtom a fejem, lehunyom a szemem, és próbálok kicsit kikapcsolni, mégsem sikerül. Ideges vagyok, dobolok az ujjaimmal a kormányon, megmasszírozom a nyakam, berakom a kedvenc lemezemet... Bármivel is próbálkozom, sajnos nem hatásos. Itt ragadtam egy tizenöt-húsz kilométer hosszú sorban, peregnek a percek, az órák, és nem jutok előrébb. Volt már korábbi útjaimon is ilyen, de most különösen rosszulesik. Lehúzom az ablakot, hogy kilessek, de csak elkeseredem, a határ még nagyon messze van, megőszülök, mire átjutok. Fasza.

Tizenhét éve vagyok kamionsofőr, huszonnyolc voltam, mikor a szakmát kezdtem, azelőtt nem volt állandó, fix munkám. Egy haverom ajánlgatta az áruszállítást, addig-addig unszolt, mire beadtam a derekam, és elhatároztam, megszerzem a szükséges jogosítványt és papírokat hozzá. A cimborám aztán hamar „kiesett”, én viszont teljesen beleszerelmesedtem a kamionokba, az utazás nyújtotta csendes magányba. Nem tagadom, a pénz is számított; kellett a jó kereset, a barátnőm teherbe esett, és a családalapítás nem olcsó dolog. Elvettem őt feleségül, Carolint, ahogy azt illik, kis, családias lagzink volt, mert nem szeretem túlbonyolítani a dolgokat. A nejem okos és csinos is; tanítónő a helyi gimnáziumban. A fényképe most is ott lapul a tárcámban, igaz, csak egy régi, megsárgult fotó, még abból az időből, amikor negatívról hívattuk elő a képeket. A két lányunkkal az ölében ül a hintaágyban, a teraszon sütkéreznek. Unalmamban elő is veszem, nézegetni, gyűrögetni kezdem, de ez is csak ront a hangulatomon, ezért gyorsan visszacsúsztatom a helyére. Kissé elfog a lelkiismeret-furdalás. A lányaim azóta tinédzserek, gyönyörűek, akárcsak Carolin, én azonban csak „vendég” vagyok a saját családomban… sokszor négy-öt hétig szállítok a nemzetközi fuvarozásban, majd tartok egy másfél-kéthetes pihenőt. Ilyenkor elfog a kényelmetlen érzés, hogy útban vagyok otthon; nem kellene, hogy bántson, hogy nélkülem is ilyen jól működnek a hétköznapjaik, végülis én hagytam őket magukra… Na, tessék, már megint itt tartok. A sor közben egy lépést sem haladt. Kár volt leszokni a dohányzásról.

Eljátszom a gondolattal, hogy kihasználom az időt és hazatelefonálok, de végül elvetem. Legyünk egy picit előrelátóbbak; átböngészem az aktuális, hivatalos híreket, nem árt naprakésznek lennem. A határokon az elmúlt hetekben már semmi nem működik olyan olajozottan, mint korábban. A beutazásokra vonatkozó korlátozások és a határzárak nagyon megnehezítik az áruforgalmat. Kevesen gondolnak bele, hogy nélkülünk nem működik a gazdaság, hogy mi vagyunk azok, akik ebben a nehéz időben is eljuttatjuk az embereknek a szükséges napi dolgaikat, mindent, amire csak szükségük lehet a karanténban. Valamit talán javult a helyzet, amióta bevezették a késések miatt a „toleranciát”, a vezetési- és pihenőidőt tekintve. A napi vezetési időt ki tudom tolni kilenc helyett tizenegy órára, a pihenőidőt tizenegy óráról kilencre csökkentették. Minden öt és fél óra (eddig négy és fél volt) után kell tartanom egy negyvenöt perces szünetet, ez amolyan mosdószünet lenne. Így talán javíthatok valamit én is a „befutóidőmön”.

A felrakodásnál sem működött minden simán. Szűkös volt a lerakat, ahová be kellett állnom, de a rutin kisegített. Hajnalban érkeztem a céghez, már korábban összekészítettem mindent, a szükséges papírok ott lapultak az ülésemnél, a kézfertőtlenítőm mindig kéznél van. Vannak trehányabb sofőrök – szerencsére egyre kevesebb az ilyen – de én mindig pedáns voltam, már a covid előtti időkben is ügyeltem a tisztaságra. Ugyan miért ne tenném? Egy kamionosnak hosszú heteket kell eltöltenie a járművében, nem szeret senki disznóólban élni. Bátran kijelentem, szerintem nincs a világon olyan csicsás irodai környezet, ami versenyezhetne a kamionosok rendezett fülkéjével. Én úgy tekintek a járművemre, mintha a bajtársam lenne, és úgy is bánok vele; nem csak munkaeszköz, hanem élettér is. Nekünk, kamionosoknak fontos a precizitás és a pontosság, így működünk... Mégis, mostanában sok elszomorító dolgot hallok a kollégáimtól. Mintha valamiért minket, sofőröket tekintenének a „gyilkos kór” terjesztőinek, mintha átvinnénk a fertőzést egyik országból a másikba…, pedig valahol, ha úgy vesszük, mi is karanténban töltjük időnk nagy részét a fülkénk másfél négyzetméterén, és csak ritkán érintkezünk másokkal. Ezalkalommal is óvatos voltam, felvettem a maszkom, gumikesztyűt húztam, úgy vittem a papírokat a pulthoz. A plexi mögött ülő ügyintéző nem volt túl szívélyes, de legalább gyorsan elirányított a lerakathoz, ahol segítettek a rakfelület kiürítésében, bár kicsit mintha szúrós szemmel néztek volna rám... Nem tudnám megmondani, miért, de ez volt az érzésem. Vagy csak képzeltem volna? Mindegy. Újabb palettákat kaptam, szépen elrendezve, eltartott majdnem két órát, míg felkerült a teljes rakomány. Indulás előtt még átfutottam, hogy megfelelően le van-e rögzítve az áru a spaniferekkel és ponyvákkal, utána gurultam ki a csarnokból.

Azóta úton vagyok, a kötelező tranzitútvonalakon haladok, a forgalom most jóval gyérebb. A határoknál már nagyon szigorúan korlátozott, vagy egész egyszerűen tilos a személyforgalom, csak áruforgalom létezik. A határátlépésre a nagyobb átkelőket jelölték ki, én is az egyikhez tartok, vagyis inkább araszolok éppen. Öt óra húsz percet állok ugyanis a sorban, mire eljutok a vámolásig. A megszokottól eltérő kép fogad, az iroda várójába egyszerre csak két ember léphet be, ennyi pult van ugyanis. Baszdki! Persze számíthattam volna rá, de valahogy most akkor sem esik jól. Ez megint legalább plusz egy órámba kerül majd, és közben még meg is ázok. Legalább tizennégy sofőr várakozik előttem, mindegyik arcon ugyanazt a fáradt, beletörődő kifejezést látom. Kis fehér sátrakat is felállítottak a határellenőrzések bevezetése miatt. Miután letudom a vámolást, ezekhez is be kell térjek. A rend őrei alaposan kifaggatnak az úticélomról, de főleg arról, honnan érkeztem, nem-e valamelyik „gócpont” közeléből, vagy egyenesen onnan esetleg... Jézusom, ott is csak emberek élnek, nem szörnyetegek! Még nyilatkozatokat is ki kell töltenem erről, lázat mérnek nálam, és a nem létező tüneteimről faggatnak. Kicsit kezd sok lenni az egész, felhúzom magam a macerálás miatt, káromkodok is egyet a saját nyelvemen; látom, hogy nem értik, de pontosan tudják, őket szidom. Kapok egy-két lesújtó pillantást, de nem szólnak semmit, hívják a következőt, hogy haladjanak. Jó-jó…, senkinek nem kényelmes ez a helyzet, és én most különösen fáradt vagyok. Amint átjutottam a kötelező ellenőrzésen, bepattanok a kamionomba, és elhúzok, irány a telephely.

Jól haladok egy ideig, élvezem, hogy megfelelő sebességre gyorsulhatok, és magam mögött tudhatom a határt. Nagyon szép a táj, kapcsolok egy kis zenét, és figyelem a távolban a hegyeket. Végre kicsit megnyugszom. Nem tervezek sokáig vezetni, a legközelebbi alkalmas helyen félre szeretnék húzódni, hogy vacsorázzak és megtartsam az éjszakai pihenőt. Olvastam rossz híreket kísérteties, üres utcákról, ahol korábban élet volt és nyüzsgés, most csend és sivárság. Én is tapasztaltam hasonlót az úton, a települések mintha kihaltak volna; a kijárási korlátozás miatt most sem látok senkit sétálni vagy beszélgetni a kisvárosban, ahol áthaladok. Magányos alakok sietnek a dolgukra, hogy utána visszabújjanak az otthonukba. Hamarosan esteledik, huszonhat kilométernyire innen van egy benzinkút, mellette egy nagyobb parkoló és pihenőhely, ott tervezek megállni. Kevesebb, mint fél óra alatt oda is érek. Félrehúzódóm, de már messziről látom, hogy valami nem stimmel. Túl kihalt az egész, pedig általában tömve szokott lenni. Kiszállok, hogy közelebbről megnézzem a hatalmas táblákat, melyeken a következő felirat áll, piros, nyomtatott betűkkel: „NO TRANSIT!” „NO PARKING!”

A benzinkút zárva van, így úszott a mosakodás és a wc lehetősége is. Rajtam kívül még egy sofőr nyújtózkodik a nyerges szerelvénye mellett, ráérősen szívja a cigarettáját. Egy ilyen kemény nap után eszembe jut, hogy megérdemelnék egyet, és kérek tőle egy szálat…

Már nagyon kell hugyoznom, ezért félrehúzódom, és elintézem ahogy tudom. Eljátszom a gondolattal, hogy kannából, lavórral megmosakszom, de annyira hideg van, hogy gyorsan el is vetem. Visszamászok a fülkébe, és utánajárok a dolognak; a táblagépemen újra hiteles információk után kutatok, hamar kiderül, hogy itt is bevezették a szabályt, miszerint csak a kijelölt, ellenőrzött parkolóhelyeken és benzinkutaknál lehet pihenőzni. Rákeresek a legközelebbire, odaintek a másik sofőrnek, és már itt sem vagyok. Korog a gyomrom és kimondhatatlanul vágyódom a meleg víz után. Nem baj, ennyit már kibírok, újra a volán mögé ülök, egy ilyen fárasztó nap után igazán megérdemlem a borotválkozást is.

Közben már egészen besötétedett, alagutakon vezetek keresztül, szépen, egyenletesen haladok a benzinkút felé; ez alkalommal kivilágított állomás fogad. Ez lesz az! Sokan érkeztek előttem, így csak távolabb találok szabad parkolóhelyet. Mindent szépen elrendezek és lezárok, előhalászom a törölközőmet és a fürdős motyómat, majd lesétálok pár métert a kútig. Amikor belépek a fotocellás ajtón, vadul integetnek és csúnyán néznek rám, először nem is esik le, hogy miért, aztán rájövök, hogy a kocsiban hagytam a maszkom. Jobb híján a türcsimet kötözöm a szám elé, de ez sem teszi sokkal boldogabbá a benzinkutast. Nagy nehezen mégis megkapom a zuhanyzó kulcsát, elballagok a kijelölt ajtó felé.

Sok mindent láttam már, és azt hittem semmi nem lep meg, most mégis úgy érzem, ez a napom mélypontja; nyilván a kényszerhelyzet miatt, de akkor is… A mosdó annyira mocskos és tele van dobálva szeméttel, hogy alig tudok belépni. A terjengő szagok arra ösztönöznek, hogy azonnal forduljak vissza... de aztán mégis nekidurálom magam, hogy levetkőzzek. Helyet keresek a ruhámnak és a tasimnak, végül a zuhanyfülke peremére rakom föl. Alig van melegvíz, csak éppen langyos, de úgysem terveztem sokáig lubickolni itt az élvezetekben. Átdörzsölöm magam mindenütt, még a hajamat is megmosom. Borotválkozás után egy pillanatra megállok a repedezett tükör előtt. Hátrább lépek, hogy jobban szemügyre vegyem magam; nos, voltam már jobb formában, de negyvenöt éves létemre ez nem is rossz. Büszkén kihúzom magam a saját tiszteletemre; A pocakommal lehetne valamit kezdeni, a karom már nem olyan izmos, mint régen, de a sok pakolás így is megerősített, jó formában tart. A tetoválásom egy hajót ábrázol a tengeren, a bal felkaromon. A körvonalai kissé megkoptak, talán, ha lesz alkalmam, a következő otthontartózkodásom alkalmával felfrissítem. Az első kamionos hajóutam ihlette, bő tíz éve. Carolint megbántottam vele; talán illett volna egy „páros” tetoválást csináltatnunk, vagy a születendő gyerekek tiszteletére valamit. De őszintén; ilyesmi akkor eszembe se jutott, egy férfi egészen másképp gondolkodik. Melyik őrült varrat magára csecsemőfejet, szivecskéket, galambokat vagy kisrókát, most őszintén? Nem kellett volna ilyesmiért megharagudnia.