James Borg

BÁRMIT OSZT A SORS

A kiegyensúlyozott élet hét receptje

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Is That Your Card?

Copyright © 2023 by James Borg

First published in Great Britain in 2023 by Robinson, an imprint of

Little, Brown Book Group

The moral right of the author has been asserted

All rights reserved

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-708-2 (papír)

ISBN 978-963-614-709-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet Őfelségének, II. Erzsébet királynőnek ajánlom. Kiváltságos neveltetése ellenére már fiatalkorában nagy kihívásokkal kellett szembenéznie, amikor váratlanul és időnek előtte trónra lépett, és az Egyesült Királyság, valamint más birodalmak uralkodójaként kellett helytállnia.

Csendes sztoicizmusával, érzelmeinek tökéletes uralásával és önzetlen kötelességtudatával több mint hetven éven át nagy tiszteletnek és szeretetnek örvendett gyorsan változó világunk minden táján.

Mindegy, hogy milyenek a számolókövek,

mindegy, hogy milyenek a kockák.

Honnan tudjam, mi fog kijönni a dobásból?

Ám hogy azzal, ami kijött, gondosan

és ügyesen bánjak, az már az én feladatom.

EPIKTÉTOSZ: Beszélgetések

Minden játékos kénytelen elfogadni a lapokat,

amelyeket az élet oszt; de ha már a kezében vannak

a lapok, akkor magának kell eldöntenie, miként játszik,

hogy megnyerje a játszmát.

VOLTAIRE

ELŐSZÓ

Mindnyájunknak vannak pillanataink, amikor eláraszt bennünket a kétség. Amikor elveszítjük az irányítást, nem boldogulunk az életben, és engedjük, hogy elhatalmasodjanak rajtunk a negatív gondolatok. Ilyenkor szükségünk van arra, hogy valaki visszavezessen a lelki egészség és jóllét irányába.

Ez a könyv tudomásul veszi, hogy bárki húzhat rossz lapokat, de az fog minket meghatározni, ahogyan erre reagálunk. A történetek, amiket mesélünk, az ítélkezés, amire hajlamosak vagyunk, és az ártalmas belső monológok mind befolyásolják, miként tudunk megbirkózni a nehézségeinkkel.

James merít az ókori sztoikus filozófiából és a modern kognitív pszichológiából, hogy segítsen megérteni, hogyan küzdjünk meg a kihívásokkal. Felteszi a kérdést: ha EZ volt a lapod, hogyan fogod kijátszani?

Dr. Sian Williams pszichológus és műsorvezető

Sian Williams 1985-ben a BBC-nél kezdte újságírói karrierjét, onnan a Radio 4 hírműsorába került szerkesztőnek és producernek, majd televíziós hírműsorokat vezetett, és bemondóként dolgozott. 2001 és 2012 között vezette a BBC Breakfast elnevezésű műsort, és a BBC hírműsoraiban is tevékenykedett. Két egymást követő évben megnyerte a TRIC (Television and Radio Industries Club) „Az év hírműsorvezetője” díjat.

2016-ban átment az ITN-hez, és a Channel 5 tévécsatornán a 5 News bemondója lett (2022-ig). Heti műsort indított a lelki egészség témájában Mind Matters címmel.

Televíziós munkája mellett pszichoterapeutaként is dolgozik, és 2021-ben megszerezte a pszichológia doktori fokozatát. Pszichológusként tért vissza a BBC Radio 4-hoz, ahol a Life Changing című műsorban rezilienciával és megújulással kapcsolatos történeteket dolgoz fel.

BEVEZETŐ

Az vagy, amit gondolsz

Mindenkinek megvannak a napi szintű kihívásai és a traumái is, amelyeken felül kell emelkedni. Lehet szó otthoni vagy munkahelyi, esetleg pénzügyi gondokról, vagy az egészségünk, a társas kapcsolataink miatti aggodalmakról. Nem is csoda, hogy ezt emberek millióinak sínyli meg a lelki egészsége, ugye?

Az elmúlt évtized során nagy változás történt abban, ahogyan a „lelki egészséget” értelmezzük. Korábban inkább a „lelki betegségekkel” hozták kapcsolatba a fogalmat, mostanában viszont, nagyon helyesen, inkább a mindennapi életben a lelki jóllétünkre vonatkoztatják.

Az élet „kártyalapjai” – a körülmények és a kihívások – mindenkire hatással vannak. Mégis előfordul, hogy valaki „szerencsés lapokkal” sem teljesít olyan jól, mint valaki más, aki „rossz lapokat” kapott.

Élénken emlékszem, hogy gyerekkoromban a kártyatrükköt előadó bűvészek megkérdezték: „Ez volt a lapod?” Később, amikor már nagyobbacska voltam, bűvésztársaságba keveredtem.

Rendkívül érdekeltek a bűvésztrükkök, és nagyon büszke voltam magamra, amikor tizenévesen Nagy-Britannia egyik legrégebbi bűvészegyletének tagja lehettem. Én voltam az egyik legfiatalabb, akit felvettek. Specialitásom a „mentalizmus” volt, és ez megalapozta a pszichológia iránti érdeklődésemet. Nemsokára már én is feltettem a kérdést a közönségem tagjainak: „Ez volt a lapod?” Ekkoriban a varázslás még nem volt olyan népszerű, mint most, Harry Potter még nem született meg J. K. Rowling termékeny elméjében.

Nem sokkal később, a tanulmányaim során találkoztam ezzel az idézettel:

Hogyan őrizheti meg valaki egyfelől állhatatosságát és zavartalan nyugalmát, és lehet másfelől gondos […]? Ha úgy jár el, mint a kockajátékosok. Mindegy, hogy milyenek a számolókövek, mindegy, hogy milyenek a kockák. Honnan tudjam, mi fog kijönni a dobásból? Ám hogy azzal, ami kijött, gondosan és ügyesen bánjak, az már az én feladatom.

EPIKTÉTOSZ: Beszélgetések[1]

A „kockák” és „számolókövek” fogalma új értelmet nyer a filozófiában: a lapokat jelenti, amiket az élet osztott neked.

Az idézet egy sztoikus görög filozófustól, Epiktétosztól származik. A sztoikus filozófia iránt még évtizedekkel ezelőtt, egyetemi tanulmányaim során kezdtem érdeklődni, amikor ráébredtem, hogy a közgazdaságtant nemhiába nevezik a „kétségbeesés tudományának”. Úgy éreztem, hogy a pszichológiának több köze van a való élethez (és a gazdasághoz). Ez a felfedezés nagy hatással volt a későbbi érdeklődési körömre, és a posztgraduális tanulmányaimra is.

Emellett nagyon megérintett a pszichológia közeli rokona, a filozófia – különösképpen egy bizonyos irányzat, mégpedig a több mint kétezer éves sztoikus filozófia.

A korábbi filozófiai irányzatokkal ellentétben a sztoicizmus életfilozófia volt: arról szólt, miként éljünk, és ami még fontosabb, miként gondolkodjunk. Rámutatott, hogyan nézzünk szembe a mindennapok kihívásaival, és hogyan éljünk jó életet. Az volt a vonzereje, hogy gyakorlatias útmutatót adott az élethez (erre később még visszatérünk).

A sztoikusok elve egyszerű: az vagy, amit gondolsz. A gondolataid teremtik a valóságodat – jót és rosszat egyaránt –, és mindenre hatással vannak, amit mondasz, érzel és teszel.

A sztoikusok ismerték az elménk hátterében futó belső narratívát, amely mindenért felelős, amit gondolunk, érzünk, mondunk vagy cselekszünk. Tudatában voltak annak, hogy óriási hatalma van a szavaknak, amiket használunk. Megidéznek egy érzelmi állapotot, aminek bizonyos cselekvés és viselkedés az eredménye. És ami még fontosabb: rájöttek, hogy ez ugyanúgy igaz a belső párbeszédünkre, mint a napi kommunikációnkban használt szavainkra.

A sztoikus filozófiai gondolatok egybecsengtek a saját gondolataimmal, miszerint a régi bölcseletek tanulmányozása inspirációt, motivációt és felismeréseket nyújt. Hogy megtalálhatod az elveket, amelyekkel azonosulni tudsz, és ezek segítenek, vezetnek az életed útján.

Évekkel később, a posztgraduális pszichológiai és pszichoterápiás tanulmányaim során találkoztam dr. Albert Ellis amerikai pszichológus és pszichoterapeuta munkásságával.

Egy New York-i üzleti út lehetővé tette, hogy felkeressem az East 32nd Streeten az Albert Ellis Intézetet. Nagy inspiráció volt, hogy a kognitív terápia úttörőjére mekkora hatással voltak a sztoikus filozófusok. Kezdtek összeállni a „kirakós darabkái”.

Ellis terápiájának alapja az, hogy az ember szubjektív benyomásokat formál, és nem maguk a dolgok, hanem a dolgokról hozott ítéletünk zaklat fel minket. Ellis szerint a gondolkodásunk áll az életünk során tapasztalt „zavarok” hátterében. Nyilvánvaló tehát, hogy a sztoikus filozófusok közvetlen befolyással voltak a mai kognitív terápiás megközelítés fejlődésére.

Az ókori filozófia és a modern pszichológia ötvözete egy értékes, személyre szóló életvezetési „működési rendszerrel” ajándékoz meg minket.

Egész életemben nagyon érdekelt az elme és az emberi viselkedés pszichológiája, és karrierem (valamint tanulmányaim) nagy részében két, egymással összefüggő területre összpontosítottam: a meggyőzés erejére az emberi kommunikációban, és a testbeszéd óriási hatására. De van egy harmadik terület is: a gondolkodás. Semmi sem történik gondolatfolyamatok nélkül, és ha tudatában vagyunk, hogy ezt irányítani is képesek lehetünk, az megváltoztatja az életünket.

Nagyon érdekel, hogy egyesek, akiknek minden megadatott egy sikeres és elégedett élethez, miért élik meg mégis az ellenkezőjét, ugyanakkor mások, akiknek sokkal kevesebb adatott, mégis jó, sőt óriási eredményeket érnek el az életük minden területén. A gondolkodás hatalmas szerepet játszik ebben.

Vannak, akik tudatosan felismerik, hogy a gondolkodás nem egyszerűen csak „történik”, hanem tevőleges szerepünk van benne. Ez az a kiindulópont, ahonnan minimalizálni lehet a stresszt, a szorongást és a szenvedést, és megteremthetünk egy elégedettebb, sikeresebb, mentálisan reziliensebb életet.

A legtöbb beszélgetésünket önmagunkkal folytatjuk. A nyelv és a szavak nemcsak az írott kommunikációban és a másokkal való párbeszédekben fontosak, hanem a saját magunkkal folytatott beszélgetéseinkben is. A szavaknak hatalmuk van. Erős érzelmi választ eredményeznek.

Engem mindig meghatottak a dalszövegek, főként azok, amelyek vigasztalók és jelentőségteljesek. A szavak fontos leckéket adnak az élethez – és megváltoztathatod velük a gondolkodásodat. Vannak dalszövegek, amelyek felvidítanak, átlendítenek a szomorú vagy nehéz időszakokon, segítenek megérteni a saját korlátaidat, és inspirálnak, hogy valóra váltsd az álmaidat… mielőtt túl késő lenne.

Nehezen tudok említeni bármit, ami felér egy jó dallammal és szöveggel. Talán ezért akartam eredetileg dalszövegíró lenni. Persze a pályaválasztási tanácsadó nem díjazta az ötletet. Aztán jött a rádió, egy hetente jelentkező műsor formájában a BBC-nél. Itt sem jártam sok szerencsével. Úgyhogy visszatértem a valóságba.

Nyilvánvaló volt a számomra, hogy a szavaknak „varázserőt” tulajdoníthatunk. A nyelv varázsigékből áll. Talán nem csodálatos, hogy maga az „ige” is két jelentéssel bír? Egyrészt cselekvést jelent, másrészt varázsszót.

A nyelvnek alkímiája van. Ha megváltoztatjuk a gondolkodásunkat, más nyelvezetet használunk, és ez megváltoztatja az érzéseinket, és következésképpen a viselkedésünket is. Itt történik a „varázslat”. Tehát ebben az értelemben mindannyian nyelvi alkimisták vagyunk. Ez a „szupererőnk”.

Később kifejtem, hogy mindenki mesemondó, és ezek a saját magunknak mesélt történetek formálják az ösvényt, amin járunk az életünkben. Emellett már gyerekkorunk óta szívesen hallgatunk meséket. Emlékszünk rájuk, és meséljük őket. Gyakran történeteket használunk egy-egy érv alátámasztására. Ez segít a tanulásban. Érzelmileg kapcsolódunk a történetekhez. Tudjuk, hogy a történetekben életre kelnek a szavak.

Így hát kezdjük az „utazást” egy történettel, remélem, ez majd rávilágít, hogy hatalmadban áll bizonyos mértékig irányítani az életed eseményeit, és egyúttal jobbá tenni a lelki egészségedet.

[1] Epiktétosz Beszélgetések és Kézikönyvecske című műveiből Steiger Kornél fordításában idézünk.

A találkozás

Jon hat hónapot töltött a cége New York-i irodájánál továbbképzésen, és most, hogy visszatért, a londoni hivatal kávézóhelyiségben üldögélt. Nemsokára megérkezett Kate is, két bögre dupla americanóval.

– Gratulálok az előléptetésedhez – mondta Kate. – Úgy tűnik, a rejtélyes Marc Sentos tényleg segített.

– Köszi, Kate. Hát igen, valóban. Meg is lepett a dolog. Ma este pedig beszédet kell mondanom a brit leányvállalat éves díjátadóján, a többi nyertessel együtt.

– Éljenek a nyertesek! De legalább nem lesz lámpalázad, amikor átveszed a díjat. Manhattanben az utolsó estén nagyon jól szerepeltél – felelte Kate mosolyogva. – Gyanítom, ez annak köszönhető, hogy Marc a nyilvánosság előtti szereplésről is beszélt nekünk.

– Igen, részben annak is – felelte Jon.

– Szia, Jon, ideülhetek? – kérdezte Tom, az oxfordi irodából érkezett informatikus kolléga. – Jónak ígérkezik az esti díjátadó. Gratulálok!

– Köszönöm. Bemutathatlak Kate-nek? A New York-i irodában találkoztam vele, és most ő van nálunk látogatáson. Hat hónapra jött.

– Örvendek, Kate. Azért innen nem olyan a kilátás, mint a Central Parkra néző irodából, ugye? – kérdezte Tom.

– Nagyon örülök, hogy itt lehetek. Szeretem Londont. A legtöbb New York-i ismerősöm így van ezzel – felelte Kate. – Én egyébként Bostonban nőttem fel.

– Ó, a jó öreg Új-Anglia! – bólintott Tom.

– Szia, Jon, hogy s mint? – Matthew sietett be az ajtón Courteney-val. Örömmel látta, hogy a régi kolléga visszatért, és kézfogással üdvözölte. – A dicséretet hagyjuk későbbre, a díjátadóra. Ő pedig itt Kate? Akiről a hírlevélben is említést tettek?

– Igen. Kate, bemutatom Matthew-t és Courteney-t. Öt évig egy részlegen dolgoztunk. Matthew irigykedett, amikor New Yorkba mentem egy fél évre!

– Úgy látom, nem ártott meg neked – tréfált Matthew.

Jennifer is megérkezett, izgatottan és kicsit szórakozottan mosolyogva letette a kávésbögréjét a kanapé elé tolt asztalkára.

– Mi van veled? – kérdezte Courteney. – Mi ez a fura mosoly?

– Hát, tudod, néha eléggé magam alatt vagyok – felelte Jennifer. – Kételkedem magamban, és arra számítok, hogy mindjárt történik valami szörnyűség.

– Ezzel mindenki így van, nem? – tűnődött Courteney.

– Hát persze, de reggel a vonaton egy könyvet lapozgattam, és a bölcs idézetek hatásán gondolkodtam. Megváltoztathatják az ember életét. Lenyűgöző!

– Ennyi? – kérdezte Courtney, mivel Jennifer már a plafont bámulta elmélázva. – Nem akarod kifejteni?

Jennifer felrázta magát a merengésből. Felvette a leesett kabátját a kanapé mellől, és előhúzott a zsebéből egy cédulát.

– Tessék, leírtam. Felolvasom. „A világ tele van csodálatos dolgokkal, amelyek arra várnak, hogy kiélesedjenek az érzékeink.” Egy idézet W. B. Yatestől.

Mindenki csendben emésztette a szavakat. Jon Kate-re nézett, elmosolyodott, aztán Jenniferhez fordult.

– Értem, mire gondolsz. Mi, mármint Kate és én, megismertünk valakit New Yorkban, aki olyasmit mondott nekünk, ami mindenre kihatott, amit az életről gondolunk. Az illető egy bűvész, és egy céges rendezvényen találkoztunk vele. Kate-tel is akkor találkoztam először. – John a vele szemben ülő Kate-re mutatott. – A bűvész egy idézetet adott nekünk. Most is a pénztárcámban hordom emlékeztetőként. Itt is van. Epiktétosz, a sztoikus filozófus mondása: „Nem a dolgok rendítik meg az embereket, hanem a dolgokról alkotott nézetek.”

Matthew kérdőn nézett.

– Talán félreértem, de mégis hogy lehetne valami, ami zavar, vagy ami problémát okoz, a saját hibánk?

– Nézd, Matthew, mindnyájunknak vannak úgynevezett automatikus gondolatai – magyarázta Jon. – Felmerül egy helyzet, ebből adódnak a gondolatok, majd az érzelmeink. A gondolatok játsszák a legfőbb szerepet abban, ahogy a helyzettel kapcsolatban érzünk.

– De hogy segít ez nekem például egy olyan frusztráló helyzetben, amiben ma reggel voltam? – kérdezte Matthew. – Negyedórát késett a vonatom, aztán még elromlott a jelzőlámpa is, és negyvenöt percig nem mozdultunk. Lekéstem az első értekezletet.

– Mindeközben hogy érezted magad? – kérdezte Jon.

– Feszült voltam, reklamáltam a kalauznak, és végig azon gondolkodtam, mit fogok írni a vasúttársaság igazgatójának.

– Észrevetted, hogy mások a vonaton hogyan reagálnak a helyzetre?

– Igen. Volt, aki a laptopján olvasott, mások írtak, vagy telefonáltak. Volt, aki újságot vagy valami magazint olvasott.

– Nyugodtak voltak? – kérdezte Kate, aki már tudta, mit fog mondani Jon Matthew-nak.

– Igen, a legtöbben elég nyugodtnak tűntek, legalábbis nyugodtabbnak, mint én.

– Tehát te és a többi utas ugyanabban a helyzetben találtátok magatokat – vette át a szót Jon –, és ezek szerint te másként tekintettél a dolgokra, Matthew. Ezek a gondolatok kihatottak a hangulatodra és a viselkedésedre.

– Valami olyasmi – bólogatott Matthew.

Jon most Jenniferhez fordult, mert észrevette, hogy mosolyog, és mondani szeretne valamit.

– Logikus, ugye?

– Igen, nagyon is – válaszolta Jennifer.

– Lényegében tehát mi irányítjuk a gondolatainkat – folytatta Jon. – A véleményünk diktálja, hogy miként reagálunk egy adott helyzetben. Manapság sokan hisznek abban, hogy ha máshogyan gondolkodunk, ha megváltoztatjuk a nézőpontunkat, akkor másként is fogunk érezni, és ebből adódóan másként viselkedünk. Ez a kognitív terápiák lényege.

– A gondolataink felelősek mindenért. Az aggodalomért, a szorongásért, a félelemért, az örömért. Egy héttel később Kate és én találkoztunk egy férfival a cég étkezdéjében. Nagyon segítőkész volt, elmagyarázta, hogy a gondolkodásunk, és főként a magunkkal folytatott beszélgetés mindennek a kulcsa. Enélkül ma nem is kapnám meg azt a díjat.

– Elmeséled, mi történt? – kíváncsiskodott Tom, és a többiekre pillantott.

– Hát persze. Akit érdekel, nyugodtan üljön csak ide. Kezdem úgy érezni magam, mintha egy jelenetbe csöppentem volna a Jóbarátokból. – Jon közelebb húzta a székét a kanapéhoz. – A jó barát mindig segít.

– Hozok még kávét - mondta Kate. – Ez hosszú történet lesz. Jon, nyugodtan vágj bele, nem kell megvárnod, én úgyis ott voltam, amikor történt.

Jon elmosolyodott.

– Szóval… a cég esti összejövetelén kezdődött, egy hotelben, a 6th Avenue-n. Még csak egy hete voltam New Yorkban. Kicsit elveszve bolyongtam, a kezemben egy pohár Chardonnay-vel, amit a tálcáról vettem el. Ekkor…

…Betévedtem az egyik terembe. Egy szmokingos férfi volt ott, és magához intett. Egy kártyapaklit tartott a kezében.

– Jó estét – köszöntem, amikor odaléptem hozzá.

– Üdv, Scott vagyok – mondta, és intett, hogy üljek a kis asztalához. – A cég a rendezvényre szerződtetett bűvésznek. Az akcentusa alapján arra következtetek, hogy ön a tengerentúlról érkezett, ugye?

– Igen, a londoni irodából jöttem, hat hónapig leszek itt. A nevem Jon.

– Először jár New Yorkban?

– Igen. Nagyon izgalmas – mondtam. – Valahogy olyan, mintha már ezerszer jártam volna itt, mert a filmekből és a tévéből jól ismerem a várost.

– Varázslatos város, majd meglátja. Nincs még egy ilyen a világon.

Ekkor belépett egy nő, az egyik kezében egy üveg kólát szorongatott, a másikban egy aprósüteményt. Scott intett neki.

– Üdv, foglaljon csak helyet. Úgy könnyebb lesz megenni azt a süteményt – nevetett.

– Köszönöm. Nem könnyű így sétálgatni – mutatott a tűsarkú cipőjére. – Ez a kedvenc dívatopánkám. A sportcipőmet a táskámban hagytam a ruhatárban. Gondoltam, megpróbálok elegánsan felöltözni ma este, ha már a külföldi irodákból érkezőkkel megismerkedem. Kate vagyok.

– Üdv, Kate, én Scott vagyok, a bűvész. Találkozott már Jonnal Londonból? – mutatott rám.

– Nem, még nem. Örvendek. Hogy tetszik itt?

– Még csak nemrég érkeztem – válaszoltam. – Egy hete. Reménykedem, hogy rám ragad valami abból a magabiztosságból, amit az ittenieken olyan gyakran megfigyelek. És ön mióta dolgozik a cégnél?

– Egy hónapja költöztem ide Bostonból, az ottani irodánál voltam, és azt mondta a főnököm, hogy ha jól dolgozom, akkor később áthelyeztethetem magam valahová Európába.

Megszólalt egy csengő, aztán egy hang a hangosbemondóban:

– Kedves vendégeink, a bár fél óra múlva bezár.

– Nem akarom feltartani önöket – mondta Scott –, de mielőtt elmennek, mutathatok néhány kártyatrükköt?

Bólintottam.

– Imádom a bűvésztrükköket – helyeselt Kate.

Scott arra kért minket, hogy nézzük meg a paklit, és válasszunk egy kártyát. Ezután megkérte Kate-et, hogy nézze meg a kártyalapot, ami végig az asztalon volt egy borítékban. Kate kivette, és megfordította.

– Ez volt a lapod? – kérdezte Scott.

Emlékszem, hogy Kate a szája elé kapta a kezét.

– Te jó ég!

Én is meglepetten ingattam a fejemet, majd a bűvészhez fordultam.

– Gondolom, már sokan kérdezték, de… hogy csinálja?

– Elmondhatom. A bűvészek elhajlítják a valóságot. A varázslat a néző elméjében történik. Megváltoztatjuk az emberek látásmódját – és akkor semmi nem az, aminek látszik.

– De ezzel még nem árulta el, hogyan csinálta – mosolyogtam, hiszen tudtam, hogy úgyis hiába kérnék egy bűvészt a trükk leleplezésére.

– Annyit mondhatok, hogy az életben mindenért a gondolkodásunk a felelős. Ez teremti az észlelést, az észlelés pedig a valóságunkat – mondta Scott. – Ön korábban említette, hogy motiválni szeretné magát, hogy olyan magabiztos legyen, mint néhányan azok közül, akiket itt megismert. Tudja a magabiztosság és a siker titkát, ami az élet minden területén működik?

Emlékszem, hogy csak ráztam a fejemet.

– Nos, a titok az, hogy tudatában kell lenni a gondolkodásunknak. Ne higgyen el mindent, amit gondol – folytatta Scott. – A gondolkodás felelős az érzésekért, és ezáltal a viselkedésért is.

Scott indulásra készen felállt, tényleg nem akart minket feltartani.

– Az imént még kártyák voltak a kezünkben – mondta. – Az élet olyan, mint egy kártyajáték. Minden pillanat lapokat oszt nekünk, és mi döntünk, hogy miként játsszuk ki ezeket. Ha kijavítjuk a diszfunkcionális gondolkodásmódot, ami hátráltat minket, akkor megváltozik a szemléletünk. Változik a hitvilágunk. És innen már véghez vihetünk sok mindent… sőt, varázsolhatunk.

Scott megmutatta Kate-nek a jobb csuklóján viselt pánt belsején a feliratot: „Létezik varázslat.”

– Mielőtt elmennek, szeretnék adni önöknek valamit. Egy kétezer éves gondolatot. – Átnyújtott egy cédulát, és mi lelkesen kihajtogattuk. Ez az idézet állt rajta: „Az életed boldogsága a gondolataid minőségétől függ.”

– Hallottak már a sztoikus filozófusokról? – kérdezte Scott.

– Hogyne – felelte Kate. – Görög-római filozófiai irányzat. Manapság egyre inkább alkalmazzák az elveiket. A Times magazinban olvastam, hogy az utóbbi években nagyon megnőtt irántuk az érdeklődés.

– Úgy van. És ennek jó oka is van. – Emlékszem, hogy a bűvész ezután hozzám fordult. – Örvendek, hogy megismerhettem önöket.

– Jól jönne nekem egy sztoikus filozófus, aki segítene, hogy birkózhatok meg az élettel – tréfáltam. Scott felém nyújtotta a kezét, és egy csontropogtatóan erős kézfogás után így felelt: – Biztos vagyok benne, hogy amikor eljön az ideje, valaki megérkezik, és segít majd.

– Scott, hozhatok önnek még egy gint, mielőtt bezár a bár? – kérdeztem.

– Nem, köszönöm. Megpróbálok változtatni bizonyos dolgokon. Régebben néha az italhoz nyúltam, amikor meg akartam szabadulni a stressztől. Kis mennyiségben persze nem gond, de csábító volt egyre többet inni, főleg rendezvényeken.