Ismerősnek jelölve

E.M.Miller

E.M.Miller – Ismerősnek jelölve

© E.M.Miller 2022 © Book Dreams Kiadó 2022

Minden jog fenntartva!

Borító: Book Dreams Kiadó

Szerkesztő: Hajdú Nikoletta

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861545

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Tominak sok szeretettel E.M.Miller-től.

Tom Scottnak, azaz Szirák Tamásnak ajánlva szeretettel, az odaadó, tiszta szívből jövő önzetlen segítésért, köszönettel mindazért, amit nyújtott és kaptam tőle az eltelt hónapok során. Megtanítottál arra, hogy sosem szabad feladni az álmainkat, küzdeni kell értük, és ha útközben el is esünk, fel kell állni, tovább menni azon az úton, amit a sors kijelölt számunkra.

A történetben leírt párbeszédek a valóságban megtörtént levélváltások, azok hibáival és elütéseivel. Ennek a történetnek a célja, hogy felfigyeljünk minden apró figyelmeztető jelre, ha hasonló eset megtörténne velünk. A megfelelő tanulságokat levonva.

Ismerősnek jelölve

Barbara számára unalmasnak indult a nap. Nehezen vonszolta ki magát az ágyból a telefon ébresztőjére. Lassan, keservesen öltözött fel, megitta a szokásos reggeli kávéját, és csoszogva indult el a buszmegállóig. Kedd volt, és úgy érezte, hogy sosem lesz vége a hétnek. Ráadásul ködös, nyírkos reggel köszöntött rá, amit felettébb mód ki nem állhatott. Nem is sejtette, hogy az unalmasnak indult ködös novemberi reggel, megváltoztatja az életét.

A buszon ülve bekapcsolta az internetet a telefonján. Végigpörgette az ismerős közösségi oldalt, megnézte a messenger üzeneteit, majd eltette a telefonját. Mindig így szokta.

Az idő ólom lassúsággal telt a munkahelyén, már azt hitte, sosem lesz ebédidő. Míg melegítette az ebédjét, visszakapcsolta az internetet a telefonján. Nagy meglepetésére az okosórája valami igazán meglepő üzenetet jelzett. Valaki az Instagramon követni kezdte. Nagyon ritkán használta ezt a közösségi oldalt, általában akkor szokott képeket feltenni, ha valami igazán szép felhőt, napfelkeltét, napnyugtát látott, és azon nyomban le kellett fényképeznie, majd azt követően rögtön megosztania. Követni is alig követték azon az oldalon, nem igazán fogalakozott vele.

Többször meg kellett néznie a kijelzőt, hogy felfogja, mit olvas valójában. Ugyanis, egy híres szappanopera színész, Nicolas Solano követni kezdte. Míg az ebédjét melegítette, gyorsan felnézett az illető Instagram oldalára, ami privát fiókra volt állítva, ezért kérte az oldal követésének engedélyezését.

Percekkel később újra jelzett a telefonja. Nicolas Solano magánüzenetet küldött számára. A kezében tartott pohár tartalma a meglepettségtől az asztalra folyt. Munkatársa oldalba lökte, mire felriadt az ábrándozásából.

– Mi történt veled? – kérdezte a kollégája.

– Semmi – dugta a zsebébe a telefonját.

Egész délután az üzenet járt az eszében. Alig várta, hogy vége legyen a munkaidejének és hazaérjen. De nem bírta hazáig, már a buszon újra olvasni kezdte és a szíve vadul dübörgött közben.

N:„Üdvözöllek és köszönöm, hogy rajongóm vagy. Köszöntelek a privát oldalamon, ahol tartom a kapcsolatot kedves rajongóimmal. Szeretném kihasználni ezt a kis lehetőséget, hogy elmondhatom, milyen fontos számomra, az irántam tanúsított szereteted.”

Újra és újra olvasta az üzenetet, azon tűnődött, hogy válaszoljon-e neki. Hihetetlenek tartotta még mindig, hogy egy világhírű színész, csak úgy üzenget egy ismeretlennek. Mire hazaért el is döntötte mit fog csinálni: lesz, ami lesz, visszaír az illetőnek. Nem is sejtve, hogy azzal aláírta a rettegésben tartott mindennapijait.

Beérve a lakásba még az anyjának sem köszönt, pedig a nő utánaszólt. Berohant a szobájába, és bekapcsolta a gépét. Abban a percben nem tudta volna megmondani, mit is érez vagy gondol valójában. Furcsa kényszert érzett, hogy válaszoljon. A keze remegett az idegességtől vagy a meglepett, hírtelen jött örömtől. Az angol nyelv is alig akart eszébe jutni.

Az anyja kivágta a szobája ajtaját, ekkor megijedve lecsapta a laptop tetejét.

– Mondd, kislányom, nem tűnt fel, hogy én is itthon vagyok?

– De, anya, feltűnt! Csak… hirtelen jött dolgom akadt.

– Dolgod? Ugyan miféle dolgod akad, hogy még az anyádnak sem köszönsz?

A lány felnézett. Valami elszántság tükröződött a tekintetében, amit az anyja nem tudott hová tenni, mert nem ilyennek ismerte a lányát.

– Semmi olyan, ami rád tartozik! – emelte fel a hangját a lány.

Anyja dühösen távozott a szobájából. Barbara ismét felnyitotta a laptopot és válaszolni kezdett az üzentre.

B.:„Kedves Nicolas Solano! Nagy megtiszteltetés számomra, hogy Instagram oldalamon követni kezdett, és rajongójának tart. Én csak egy egyszerű és jelentéktelen lány vagyok, aki néha-néha posztol egy jól sikerült képet egy-egy felhőről, napfelkeltéről vagy épp virágról. Nem hiszem, hogy méltó vagyok arra, hogy egy világhírű színésszel beszélgessek.”

Ujjával hezitált az enter billentyű felett. Hezitált, hogy elküldje az üzenetet vagy sem. Végül bátorságot vett és elküldte az üzenetet. Majd várt. Telt a délután, lassan beköszöntött az este, ötpercenként a telefonját nézte, de nem érkezett újabb üzenet. Valahogy csalódást érzett. Az izgatottságtól és a várakozástól nehezen aludt el. Mire nagy nehezen az álomok földjére ért, ismételten megszólalt az ébresztő.

Alig várta, hogy felüljön a buszra. Gyorsan bekapcsolta a netet a telefonján, de nagy csalódására nem érkezett válasz, csak a szokásos, mindennapi üzenetek, amik az este vagy az éjszaka folyamán landoltak a fiókjába. Az egész napja érdektelenül telt, a napi rutin elvégzésével.

Csalódottan indult haza. Miután leszállt a buszról, olyan érzése támadt, mintha valaki figyelné. Körbetekintett, de csak jöttek-mentek az emberek, intézték a dolgaikat, gyerekeikért mentek az óvodába vagy az iskolába. Köszöntek vagy intettek neki és ő viszonozta. Amit furcsállt, mert nem volt szokás, hogy neki bárki is köszönjön. Otthon elmesélte az anyjának, hogy mi történt a munkahelyén, mi várható másnap, majd bevonult a szobájába. És várt… de nem történt semmi.

Lassan beköszöntött a hétvége és ő úgy érezte, cselekednie kell.

Délelőtt folyamán elment bevásárolni a következő hétre, de ismételten olyan érzése támadt, hogy valaki figyeli. Pedig ugyanaz zajlott le, mint napokkal ezelőtt.

Kezdek bedilizni – gondolta magában.

A szombati nap csendesen telt, csak az ötlete nem ment ki a fejéből. Ha nem jön válasz, írni fog a színésznek. Telefonnal a kezében egy pillanatra elbizonytalanodott.

És ha mégsem a színészóriás?

Megrázta a fejét és bepötyögte az üzenetet.

B.:„Kedves Nicolas! Remélem, nem baj, ha így szólítom! Csak érdeklődni szeretnék, hogy jól van-e, és hogy merre van?”

Elküldte és várt. De a várva várt üzenet csak másnap délután futott be. A szíve vadul kalapált az örömtől.

N.:„Kedvesem! Bocsánatot kérek, hogy eddig nem válaszoltam. Sok dolgom akadt, többek között forgattam, és tegnapi nap folyamán, egyik ismerősöm házában voltam, ahol egy összejövetel volt.”