Anne Raven: Egy riport ára

© Anne Raven, 2022

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem
másolható, sokszorosítható, vagy használható fel
a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

Illegális szerelem, 2021

Sekély, 2022

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Studio

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/anneravenhu

Instagram-oldal: @anne_raven_page

TikTok: @anneravenwriter

ISBN 978-615-82324-0-1

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Anne Raven

2022

Első fejezet

PETRA

Görcsösen szorongattam a rozsdával tarkított konzervdobozt, még mindig üres volt. Korgott a gyomrom. Hangos, fájdalmas morgással reagált a közeli pékségből szálló friss pékáru illatára. Felhúztam a térdem, mintha ezzel csillapítani tudnám a kínzó érzést. Előrehulló szőke hajam rendezetlen, kócos fürtökbe állt össze. Figyeltem a mellettem elhaladó embereket a Róbert Károly körút villamosmegállójából. Éreztem magamon a kíváncsi tekintetüket, miközben még véletlenül sem jöttek közelebb hozzám, nehogy olyanná váljanak, mint én.

Álszentek mind.

Hátammal a megálló hideg üvegfalának dőltem, amíg arra vártam, hogy megálljon a forgalom. Az iszonyatos hőségtől tompultak az érzékeim, a májusi szeszélyes időjárás tréfát űzött velem. Tegnap szakadó eső, ma ragyogó napsütés. A forgalmas budapesti csomópontnál nem én voltam az egyetlen, aki a betevőért koldult, de most viszonylag kevesen szemeltük ki ezt a helyet. A József Attila Színház a háttérben magasodott. Egy pillanatig elidőztem a pillérvázas tartószerkezetén, amikor a szemem megakadt egy nőn. Furcsán mozgott. Lehajtott fejjel kullogott az emberek között. Barna haj keretezte sápadt, mély ráncokkal borított arcát. Szeme alatt vastag sötét táskák árulkodtak a kialvatlanságról. Egy táblát szorongatott maga előtt, ahogy én is.

Nem értettem.

Újra végigfuttattam rajta a pillantásom. A ruhája tiszta, a cipője sem lyukas, távolról sem nézett ki olyan koszosnak és elhanyagoltnak, mint amilyen mocskosnak én éreztem magam. A híd alatt vagy az erdőben sátrazókhoz meg végképp nem hasonlított. Biztosra vettem, hogy ez a nő nem az utcán él. Egy röpke másodpercre felnézett, talán megérezte, hogy bámulom. Találkozott a pillantásunk. A bánat vastag réteg iszapként ült zöld írisze mélyén, amit olyan hosszan felejtett rajtam, hogy egy rövid ideig azt hittem, engem is magába húz. Tekintetemmel követtem, ahogy görnyedve, céltalanul bolyong tovább.

Tisztes távolságot tartottak tőle, ahogy tőlem is. Úgy vált ketté előtte az embertömeg, mint Mózes előtt a Vörös-tenger.

Tipikus.

Hátravetettem a fejem, és lehunytam a szemem, hogy erőt gyűjtsek. Iszonyatosan szomjas és fáradt voltam az egész napos talpalás után. A váratlan hőség kiszívott belőlem mindent. Éreztem, hogy az arcom forró, és a karomat vörösre égette a délben erősen izzó nap. Izzadságban úsztam. Mindössze egy almát ettem aznap, amit egy öreg néni nyomott a kezembe szánalomból.

Egy pont a néninek.

Erőt vettem magamon, és miután elszámoltam háromig, felkeltem az aszfaltról. Pénzt kellett keresnem, különben semmit sem ért a fáradozásom, hogy egy hétig nem mostam hajat, hogy tegnap óta nem láttam épkézláb ételt, és majd megvesztem egy falat kajáért, hogy minden piszkos, és izzadt volt rajtam. A célom tiszta volt, és erre hangosan megkonduló gyomrom emlékeztetett.

Ha nincs pénz, nincs étel. Tetszett vagy sem, ez volt az igazság. A piros jelzésre végre megtorpant a többsávos út forgalma, és én úgy törtem előre az autósok között, akár az űzött vad. Az agresszió, a táplálék hiánya primitív gondolatokat ébresztett bennem, és erőszakossá tett. Egyre beljebb merészkedtem a kocsisorban. Kapkodtam a lábam, mert tudtam, csak másodperceim vannak. Megszánt egy család, és egy reverendába bújtatott pap is adott némi aprót. Majd kiugrottam a bőrömből, pedig tudtam, ez a pénz csupán az éhenhalásra elég. Gondolkodás nélkül léptem tovább, de nem éppen az várt, amire számítottam.

– Te meg mit művelsz? – süvített felém egy ismerős, döbbenettel átitatott bariton.

A fenébe, Dani.

A máskor nyugodt szempár zavartan járt köztem és az utasa között, aki éppen telefonált. A legjobb barátja volt, azonnal felismertem fekete, sűrű szakállal keretezett állát és harsogó, öblös nevetését.

Oké, bevallom erre a helyzetre nem számítottam.

– Te hogy kerülsz ide? – kérdeztem válasz helyett.

Dani türelmetlenül megdörzsölte a szemét, mintha csak egy rémálmot akarna elűzni.

– Ez nevetséges – sziszegte alig hallhatóan, az ablakon kihajolva, hogy még mindig telefonáló barátja ne figyeljen fel rám.

Láttam a szemében felvillanni a szégyenkezés jeleit, és ez csak még inkább táplálta a bennem szunnyadó tüzet. Fogalmam sem volt róla, hogy festek, de biztosra vettem, hogy a pocsékul nem fedi a valóságot. De nem kértem az ítélkezéséből. Sajátos módon intéztem a munkám, ezt nem tagadtam soha, de tudtam, mit csinálok, mindig tudtam, és ezért soha nem magyarázkodtam senkinek.

Majd megnyugszik.

Vagy nem, vontam meg képzeletben a vállam, és hátrébb léptem, hogy utat engedjek neki, amikor hangos dudálás törte ketté a közénk feszülő pillanatot. A kocsisor megindult, és Dani hangos kerékcsikorgatás mellett elindult az úton szélesen terpeszkedő Audijával.

A zuhany talán még sosem esett ennyire jól, és még sosem értékeltem úgy a kis szentendrei lakásom minden négyzetméterét, biztonságot adó falait, mint most. A bőröm kiszáradt, fájt, égett. A hajamat háromszor mostam meg, a testemet százszor dörzsöltem át, öblítettem le, míg végül újra tisztának éreztem magam. Ennek ellenére a mai nap egyetlen percét sem bántam meg, még ha sokkal rosszabb volt, mint azt valaha hittem volna.

A tiszta ruháimba úgy bújtam bele, mintha azok a legdrágább kelmék lettek volna, a hűtőben talált kétnapos rakott zöldséget pedig úgy tömtem magamba, mintha még soha nem ettem volna annál mennyeibb ételt.

A tapasztalás, a friss élmény átjárta egész lényem, úgy gomolygott bennem, akár egy kémcsőbe zárt füstfelhő.

A kaputelefon megszólalt, és én automatikusan a mobilom kijelzőjére pillantottam. Dani óramű pontosan érkezett, mint mindig. Munka után hatkor. Mutatóujjam sokáig a levegőben tartottam, mielőtt megnyomtam volna a telefon gombját, hogy felengedjem. Amikor belépett, én már a mosogatónál álltam, és vizet engedtem koszos tányéromra. Szándékosan nem fordultam meg. Látnom sem kellett ahhoz, hogy tudjam, ennek veszekedés lesz a vége.

– Hallgatlak – mondtam nyugodtan.

Gondoltam, adok egy esélyt kettőnknek egy normális társalgáshoz, de sokáig csak hangos szuszogása keringett válaszképp a levegőben.

A csepegtetőbe helyeztem a tiszta tányért, és vontatottan felé fordultam, hogy szembe nézzek egy újabb kudarccal az életemben. Danival.

És már kezdődött is.

– Komolyan nem értelek – csattant a hangja dühösen.

– Nem kell, hogy érts, ezt már megbeszéltük párszor – mondtam magamra erőltetett nyugalommal. – Nem tettem semmi olyat, amit máskor sem.

Mégis valahol legbelül tudtam, talán mégis, és ez végletes mederbe fogja terelni a kapcsolatunkat, ami így is csak szalmaszálon lógott. Az igényeink és a vágyaink köszönőviszonyban sem voltak egymással mostanában.

– Az isten szerelmére, Petra, állatmenhelyeken és jótékonysági rendezvényeken önkénteskedni egy kicsit más, mint az utcán koldulni. Egy újabb rohadt cikk kedvéért? – olyan indulattal markolta a támlát, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Pontosan – vágtam rá hevesen, és egyenesen a szemébe meredtem.

Nem mentem közelebb, a konyhapultnak támaszkodtam.

– És nem bánom – tettem még hozzá.

A fejét ingatta, és a kopott fapadlóra szegezte a tekintetét.

– Miért kell neked mindig önfejűsködni, miért nem tudsz cikket írni úgy, ahogy a többi újságíró teszi? Lejáratod magad, hát nem látod?

– És téged is, igaz?

Ez volt az, ami zavarta, de nem adott rá választ.

– Ez nevetséges – horkant fel a halántékát masszírozva. – Ezek csak hajléktalanok, hol éri ez meg neked?

– Ezt nem mondhatod komolyan – nyílt el az ajkam a döbbenettől.

– Ez az igazság, miért szépítsem?

Kiegyenesedett és széttárta a karját. Szép arcát az undor eltorzult grimaszba húzta.

– Csak gondot jelentenek mindenkinek – folytatta. – Az utcákat elviselhetetlen szag lepi el, mert még arra is lusták, hogy ott csinálják, ahol senki nem látja őket. Nincs semmi szégyenérzetük. A nyílt utcán, parkokban kefélnek, agresszívak, és te is csak a szerencsének köszönheted, hogy nem kapott el az egyik közülük, és nem erőszakolt vagy késelt meg, amíg épp hajléktalant játszottál.

Szavai pengeélesen hasították fel a lelkemet, pedig tudtam, hogy nem a szívtelenség beszél belőle, csupán a sztereotípiákat sorolja, és valahol felfogtam, hogy aggódik a dühös szavak mögé rejtőzve.

– Épp ezért kell foglalkozni az üggyel, hát nem veszed észre? Amíg csak megszokott társadalmi problémaként kezeljük őket, semmi nem fog változni.

– Ne ringasd magad álmokba! Azzal hogy egy napra a bőrükbe bújsz, nem váltod meg a világot.

Eltűrtem a kiborulást, mert tudtam, fogalma sincs a bennem égő elhivatottságról, a tenni akarásról, a vehemenciámról, amit apámtól örököltem, és ami megállíthatatlanul hajtott előre. Ő kényelemben élt, soha nem voltak anyagi gondjai, nem ismerte, milyen megküzdeni valamiért, mert már gyerekként biztos jövő várt rá. Ezért nem hibáztattam, de az érdektelensége kiábrándított.

– Én talán nem, de a cikk, amit megírok, felnyithat pár szemet – győzködtem.

– Nálad nagyobb emberek sem voltak képesek kezelni ezt a helyzetet, és a fővárosi önkormányzatnak van elég más gondja is, amit meg kell oldania.

Pislogva igyekeztem elűzni a haragom. Dani okos, intelligens férfi, kormánytisztviselő. Ha másnak nem, legalább neki mellettem kellett volna állnia.

De mégsem értette.

– Emberekről beszélsz, valakinek az apjáról, anyjáról, akik legtöbb esetben önhibájukon kívül kerültek az utcára. Nem beléjük kellene rúgni, hanem felsegíteni őket. – Hevesen mutogattam, miközben teljes szívemből érveltem. – Az, hogy köztük töltöttem egy napot, semmi volt, de arra épp elég, hogy a saját bőrömön tapasztaljam meg azt a szenvedést, azt a kilátástalanságot, éhséget, amit ők nap mint nap átélnek.

Türelmetlen mozdulattal simított végig borotvált állkapcsán, miközben végre tett felém egy lépést. Fűszeres, édeskés parfümjének illata az orromba kúszott. Finom és elegáns volt, akárcsak ő maga. Kérdőn húzta a magasba szépen ívelt szemöldökét, és én azon agyaltam, miért magyarázkodom neki. Miért lepett meg a hozzáállása, hisz sosem volt rugalmas, megértő vagy adakozó. Sem a munkában, sem az életben. A kapcsolatunk ideje alatt még odáig sem jutottunk el, hogy összebútorozzunk. Sőt, ha jobban belegondoltam, semeddig sem jutottunk. Nem volt köztünk más, csak szex, és az is inkább csak parázslott, mint izzott. A vonzó külső, az elegáns ruhák, a drága parfümök elnyomták a férfit, aki lehetett volna, és ami én voltam mellette, az is csupán szalmaláng. Néztem a férfit, aki elvileg szeretett, és én szerettem, és egyszeriben olyan tisztán felismertem, hogy csak áltatom magam, hogy valósággal mellbe vágott. Hallottam, hogy beszél hozzám, de alig fogtam fel, mit mond.

– Meddig akarod ezt játszani? Mi lesz legközelebb? Családon belüli erőszak? Majd akkor agyonvereted magad, hogy átérezd a fájdalmat?

– Ne légy nevetséges! – löktem el magam a szekrénytől, amibe eddig kapaszkodtam, mert már nem bírtam visszafogni magam. – Természetesen nem.

A szeme elkerekedett, de továbbra is indulattól fűtötten vizsgált.

– Mindig szerettem benned ezt a magabiztosságot, de most úgy érzem, egy kicsit fojtogató. Öntsünk tiszta vizet a pohárba. Nem akarok több ilyen magánakciót. Egy szavadba kerül, és sajtószóvivőt csinálok belőled, ha azt akarod, de felejtsd már el ezt az igazsághajszolásos őrületet, mert ezzel csak lejáratod magad.

Felszegtem az állam, és minden szót megnyomtam.

– Sajnálom, de nem azért lettem riporter, hogy álhíreket és hazugságokat közvetítsek. És ha valaha megfordulna a fejemben, hogy ilyen babérokra törjek, akkor azt saját magam fogom elérni.

Szeméből eltűnt minden érzelem, arca megkeményedett. Nem érdekelt, inkább meghalnék, mint hogy felkapaszkodott újságíróként nézzenek rám.

– Mégis hogyan? – nevetett ki gúnyosan, hidegen, a büszkeségembe gázolva.

De itt nem állt meg.

– Azt hiszed, neked nem kell majd széttenned a lábad, hogy feljebb juss? – vágta az arcomba.

Szavai ostorcsapásként értek, és égő érzést hagytak maguk után. Ugyanakkor egy utolsó lökést is adtak, hogy véget vessek ennek az egésznek. Még az előtt csattant az arcán a tenyerem, hogy egyáltalán belegondolhattam volna, mit teszek. Élesen, hangosan vert visszhangot a csendes lakás légterében, és lökte a kapcsolatunkat végleg a szakadék mélyére.

Tényleg ennyire félreismertem volna?

Egy másodpercre összeszorította a száját, mintha csak az előbukni akaró szavakat akarta volna megállítani. Elővette a lakásomhoz kapott kulcsát, az asztal lapjára tette és középre csúsztatta.

– Nem kell válaszolnod – mondta vontatottan, majd kisétált a lakásomból, ezzel együtt, tudtam, az életemből is.

És én nem akartam megállítani.

Második fejezet

MATTHEW

Nem tudom, mióta álltam az esőverte üvegfal előtt, de a kitartásomat egy kőszobor is megirigyelhette volna. Komor tekintetem áthatolt a sűrű vízfüggönyön, ami szokás szerint a semmiből érkezett, és egy villanás alatt eltüntette a járókelőket, magányossá varázsolva a város nyüzsgő parkját, üressé az utcákat. Elvesztem a haragos, sötét felhőkben, a távoli villámokban, élveztem a vihar hangulatát, a pillanatát, az erejét, lenyűgöző hatalmát.

Ó, igen, a hatalmát csodálom a leginkább.

Kezem lazán a zsebemben pihent, miközben pillantásom továbbra is a szétzúzott városi idillt figyelte. A szél késői belépőként érkezett, de máris rángatta az épületeket övező fákat, táblákat, közlekedési lámpákat. Az angliai időjárás nem hazudtolta meg magát, ahogy nem tette sosem, de ez engem nem zavart. Éppúgy az ország része, mint a piros busz, a krikett, vagy hogy a legtöbben tejjel isszák a teát.

Undorító szokás.

A túlzott udvariaskodásról nem is beszélve. Bár már több mint húsz éve ez az otthonom, az angolok kedvessége nem bír rám ragadni. Nem szeretem a köntörfalazást és a felesleges köröket sem. Aki velem üzletelt, már megszokta ezt, de aki először találkozott velem, sokszor modortalannak tartott a viselkedésem miatt. Mit tagadjam, ebben van némi igazság.

Nem vagyok az a tipikus angol úriember.

Teszek mások véleményére. Az élet rövid és kegyetlen, és én nem vagyok az a sor végén álló típus. Ha az lettem volna, most nem egy luxus irodaház lakásméretű irodájában ácsorgok, és nem függne tőlem több száz család megélhetése. De ezt a terhet én akartam cipelni, én küzdöttem meg érte. Élvezem a hatalmat, és ami vele jár, a kihívást, a benne rejlő lehetőségeket. Függővé tett, és semmi pénzért nem adtam volna ki a kezemből.

Alig hallottam meg a kopogást a vihartól. A titkárnőm bizonytalanul, az ajkát harapdálva áll az ajtóban.

– Mr. Simon van a vonalban – mondja, és közben a kezében szorongatott jegyzetfüzetét szuggerálja. – Azt mondta – bogarássza a sorokat –, és nyomatékosan utasított, hogy szó szerint idézzem, azt mondta, húzza ki a farkát az aktuális kurvájából, és vegye fel végre a telefont.

Elpirul, mire az üzenet végéhez ér, de igyekszik úrrá lenni a zavarán, én pedig mindent elkövetek, hogy kerüljem a tekintetét, de minden igyekezetem ellenére elvigyorodom. Legszívesebben telibe röhögném Martát, de tudom, hogy sem a fura akcentusról, amivel kiejti a magyar szavakat, nem tehet, sem arról, hogy fogalma sincs róla, mit jelentenek. Azaz csak remélni merem, hogy így van. Marta nem ostoba, csak szerény és tapintatos, soha nem vallaná be, ha minden szót értene is. Megköszörülöm a torkom, hogy visszanyeljem a kitörni készülő vihogást, és csak bólintok, gyorsan az asztalhoz lépek. Kezem már a várakozó hívást jelző gomb felett van, de Marta még nem mozdul. Egy türelmetlen pillantást vetek felé. Évek óta dolgozik nekem, minden rezdülését ismerem, és látom rajta, feszeng valami miatt. És az nem Ádám üzenete.

– Van még valami? – kérdezek rá nyersen, nem szeretem, ha feleslegesen húzzák az időmet.

– A repülőjegy, amit kért – hadarja –, sajnálom, de csak az esti járatra tudtam foglalni.

Sóhajtva fogadom a hírt.

– Melyikre?

– A nyolcasra, uram, és minden további foglalást ahhoz igazítottam.

Rövid bólintással jelzem, hogy megértettem, és ő végre távozik. Nem örülök, de ezen ráérek később mérgelődni. A fekete bőrfotelemben terpeszkedve emelem a fülemhez a kagylót, és közben visszafordulok az üvegfal felé.

– Ha miattad felmond a titkárnőm, megöllek! – Kamaszos vihogás fogad a vonal másik végén. – Már kértelek, hogy ne szórakozz vele.

Ádám az egyetlen, aki megengedheti magának ezt a stílust velem szemben, és az egyetlen a világon, aki úgy ismer, mint a rossz pénzt.

– Ugyan, ne mondd, hogy nem lenne száz másik jelentkező a helyére – vág vissza.

Olyan, akiben megbízom, kevés.

– Nem kell a bonyodalom, azok az idők már elmúltak, hogy a titkárnőmet húzogassam – morgom, mert tudom, hogy igazából erre céloz.

De persze ez nem jelenti azt, hogy mással nem teszem meg.

– Ne már, akkor tényleg rusnya?

Marta valóban nem egy szépség, legalábbis számomra nem az. Két évvel idősebb nálam, most töltötte a harminckettőt. Csinos, de konzervatív, és a magas sarkú cipője ellenére alig ér a vállamig. Félhosszú barna haj keretezi kerek arcát, nyugodt kék szem, de erős vonalú arccsont. Szép, de nem ígér semmit, nem tűnik ki a tömegből, és az izzás halvány szikrája sem lengi körül.

És ez nem is baj.

Nem ezért van mellettem. Értékelem a precizitását, a munkabírását, és a diszkrécióját, amit számos alkalommal bizonyított.

– Na jó, szállj le a témáról. Miért hívtál? – vetek véget a Martáról való diskurzusnak.

– Mert Kiara nem hagy békén. Teljesen be van zsongva tőle, hogy újra láthatja a képed.

Ó, a kicsi Kiarácska!

A szőke, démonian szexi lány arca úgy kúszik be a képzeletembe, mintha egy filmtekercset pörgetnének a szemem előtt. A közösen eltöltött idő szép emléke frissen elevenedik fel előttem. Amikor Angliában tanult, sokszor napokat időzött nálam, rendszeresen szex lett a vége, amit akkor egyikünk sem bánt, de ahogy az egyetemi éveinek, úgy ennek is vége szakadt, amikor elment. Évek óta nem láttam, mikor legutóbb Magyarországon jártam, ő éppen üzleti úton volt. Most, hogy újra hallottam felőle, vonzónak tűnt a lehetőség, hogy felelevenítsük az emlékeket. Legalább lesz valami jó dolog is abban, hogy oda kell utaznom.

– Nem értem, miért vagy úgy meglepve, a húgod mindig jobban bírt engem, mint téged – vágom a fejéhez nagyképűen.

Hangosan felröhög.

– Na persze, és gondolom, véletlenül sem ahhoz van köze, hogy ti ketten összeszűrtétek a levet annak idején.

– Van valakije?

– Őszintén szólva nem tudom. Volt egy jogász pasija egy ideig, de mostanában nem láttam legyeskedni körülötte. Igaz, Kiara is ritkán jön be hozzám. Már saját lakása van.

Ez jól hangzik.

– Majd meglátogatom.

– Oké, hűtsd le a farkad nagyfiú, kurvára nem akarok tudni róla, hogy mit akarsz művelni a húgommal, és van más is, amiért hívtalak – komorodik el a hangja, és ebből már sejtem, miről van szó. – Átküldtem e-mailben.

– Jogerőre emelkedett?

– Igen, tegnap, már végleges.

– Akkor intézzük, ahogy megbeszéltük.

– Nem tudom, mennyi időt fog felemészteni – feszült a hangja.

– Tart, ameddig tart, úgy terveztem maradok egy ideig. A céget apa is tudja irányítani, amíg távol vagyok, elvégre ő alapította, a kisujjában van minden. A szállodák, amiket építünk, szépen haladnak, semmi olyan probléma nem merülhet fel, amivel ne tudna megküzdeni. És a tetejében még örül is, hogy egy kicsit megszabadul anyám mindent látó szeme elől, és beköltözhet előle az irodámba.

– Remek, akkor holnap! – Miután bontja a vonalat, csak akkor jut eszembe, elfelejtettem megemlíteni neki, korábban érkezem.

Ahogy megnyitom a levelezést, már látom a kis ikont a beérkező üzenetről. Végigfuttatom a szemem a száraz, hivatalos szövegen, majd megkeresem azt a részt, ami igazán érdekel. Nincs időm nagyon belemerülni, hisz még össze kell pakolnom az esti induláshoz, de azért figyelmesen olvasom. Nem értem Ádám félelmét, semmi extra. Részvények, ingatlanok, bankszámlák. Nem lesz gond a felszámolásukkal.

Az órámra pillantok, fél három. Az eső közben elállt, és halvány, erőtlen napsugarak törnek elő a felhők fátyoltengeréből. Az asztalomon fekvő telefonom felvillan, amikor rápillantok, látom, hogy vagy ezer üzenet, nem fogadott hívás vár olvasatlanul. A délelőtti tárgyalás után maradt lenémítva. Hát ezért nem ért el Ádám sem. A többségük nem fontos, de tucatnyi hívás van Bettytől. Megdörzsölöm a sűrű borostát az arcomon. Azonnal eszembe jut, hogy megígértem, elkísérem valami flancos kiállításra.

Hát ez ma nem fog összejönni.

Egyébként sincs hozzá kedvem, hogy az ostoba sznob barátai között legyek, és a förtelmes festményeik között jópofizzak, csak mert azok túlságosan unatkoznak, és értelmes munka helyett inkább pingálással ütik el a szabadidejüket. Mintha az egyáltalán munka lenne. Csak azért mentem bele, mert éppen a farkamat szopta, amikor megkért rá.

Rém idegesítő volt.

Nem hívom vissza, inkább elmegyek hozzá. A penthaus, amiben lakik, pazar, csillogó fehér, és steril minden, amitől egy idő után rosszul érzem magam, de ő imádja. Ahogy belépek, azonnal a nyakamba mászik, mintha csak édes meglepetésnek szántam volna a váratlan belépőt.

– Korai vagy, Matthew – ejti ki csilingelő hangon a nevemet.

– Másképp alakult a délután – magyarázom, és ösztönösen a derekára csúsztatom a kezem, miközben megcsókol, majd eltolom magamtól. – Beszélnünk kell.

– Beszélgetés helyett mást is csinálhatnánk – hajol közelebb. – Mi lenne, ha a hálóba mennénk?

Hosszú, kecses ujjait a mellkasomra helyezi, testét nekem dörgöli, akár egy macska, és ahogy a nyakamba csókol, az jut eszembe, hogy tényleg úgy dorombol a figyelemért, mint egy házi kedvenc. Felsóhajtok. Bár az idő sürget, a szexre nem mondok nemet.

– Ahhoz nem kell a hálóig mennünk – ingatom a fejem, majd finoman megfogom a csuklóját és hátrébb tolom. Nem azért jöttem, hogy megdugjam, de ha már így alakult…

Én irányítok.

Szigorú, éhes pillantást vetek rá, mert tagadhatatlan a szépsége és a vonzereje. Világosbarna haja a fenekét súrolja, karcsú alakját falatnyi ruha takarja. Hosszú, kecses lábát piros körömcipő vadítja meg. Kihívó pillantással fogadja az enyémet. Elnyíló, vörösre rúzsozott száját érzéki lassúsággal nedvesíti meg előbukó nyelve hegyével, majd beszívja alsó ajkát és felszegi az állát. Az agyam kikapcsol, és az összes vér az ágyékom felé száguld. Visszarántom magam felé a testét, durván rámarok jobb combjára, és a csípőmre húzom.

Vadul akarom csinálni.

Szűk ruhája engedelmesen csúszik feljebb a mozdulattól, még feljebb tolom, egészen a fenekéig, ahol már csak az apró fehérnemű választ el forró ölétől. A nyakamba kapaszkodik, légzése az enyémmel párhuzamosan vált szaporábbra. Hátraveti a fejét, és ahogy mindig, megadja magát nekem.

Azt csinálhatok vele, amit csak akarok.

Az illata begerjeszt, finom, elegáns, szexi, akárcsak ő. Teste olyan puha, olyan sikamlós, akár a selyem, mégis olyan keményen feszül a farkamhoz, mintha satuba akarná zárni. Felemelem és a falnak nyomom. Nem dédelgetni akarom, csak megkapni, amit olyan könnyen felkínált. A testét, ami mindig odaadó, de mégsem izzik soha igazán, csupán halványan pislákoló tűz lakik benne. Miközben tartom, kiszabadítom magam, és bár tudom, és érzem is, hogy még nem áll egészen készen rám, beléhatolok. A szájára tapasztom az enyémet, és a torkából feltörő sikítását csírájában elfojtom. Adok neki pár másodpercet, hogy hozzám szokjon, de nem sokáig vagyok türelmes. Keményen nyomulok belé. Ujjai a hajamban tépnek, minél durvábban mozgok, annál erőszakosabban mar a fürtjeimbe. Begőzölök. Szabad kezem a szilikontól tökéletesen kerek mellét masszírozza, másik kezem helyben tartja csípőmön vonagló testét. Még durvább tempóra váltok, hogy minél előbb a csúcsra juttassam őt is és magamat is. Elszakadok a szájától, amikor érzem, hogy nem vagyok már messze a kielégüléstől. Egy pillanatra a szex őrült ködén át az arcába révedek. Festett szempillái alatt tekintete elhomályosul, tudom, hogy neki sem kell sok. Felmordulok, és megfeszítem magam. Még mélyebbre hatolok, közben a nyakába csókolok, és addig lököm magam belé, míg meg nem érzem, hogy a teste remegve, görcsös hullámokba zuhan, és úgy összeszorítja a farkam, hogy én is elélvezek.

Ahogy elmúlik a vágy, Betty fedhetetlen, mindig tökéletességre törekvő oldala azonnal a felszínre bukik. Kecsesen bújik ki a karom alól, lejjebb tolja a szoknyáját, mintha semmi sem történt volna az imént, mintha csak egy kötelező és megszokott napi rutint tudott volna le.

Kiábrándító, és végtelenül unalmas.

A szex a fizetőeszköze. Sosem mond nemet, és bármire kapható. Számító, akárcsak én, mégis valahol zavar, hogy a közelében sem volt az igazi érzelmeknek. Egy pillanatra behunyom a szemem a csalódottságtól. Ő a tipikus arisztokrata család megtestesítője, divatos, kifogástalan bombázó, de végtelenül felszínes. Néha nem tudtam eldönteni, ki a ridegebb kettőnk közül.

– Nem megyek a kiállításra – vetem oda nyersen, miközben begombolom az öltönynadrágomat.

– Megígérted – vékonyodik el a hangja, és látom, ahogy a pánik eluralkodik rajta. – Nem mondhatod vissza. Nem teheted.

Veszek egy mély levegőt, és visszanyelem, hogy a fejéhez vágjam, mennyire leszarom, mit ígértem, és hogy mennyire szánom. Tisztában vagyok vele, hogy mi folyik igazából a háttérben. Nem én számítok, hanem a nevem. A legnagyobb angliai építkezési vállalat feje kell neki. Hidegen hagyja, igazából ki vagyok. Sosem ringattam magam hiú ábrándokba, ezt már tudtam a kapcsolatunk első pillanatától. Betty rajongását nem a szerelem vezérli, hanem a lehetőségek, melyekhez hozzájuthatott mellettem, a reflektorfény, ami ráirányul így. De ez nem bántott, én sem éreztem iránta semmit.

– Közbejött valami, ma este el kell utaznom – felelem, és unom a felesleges magyarázkodást.

– Mégis hová, és mikor akartál szólni? – nyaggat.

Türelmetlen pillantást vetek rá.

– Most szólok.

– Most? – kiált rám magából kikelve. – Már mindenkinek elmondtam, hogy jössz. Mégis mit mondjak nekik?

Önzősége fekete iszapként terül szét arcán. Ez a valódi énje.

– Azt mondasz, amit akarsz, nem érdekel – förmedek rá ridegen.

Pont leszarom.

– Meddig leszel távol?

– Amíg szükséges. Van egy üzleti ügy, amit el kell intéznem.

Egy pillanatra elhallgat, sértettség villan a tekintetében.

– Szóval így állunk. Idejössz, megdugsz, aztán van pofád közölni, hogy lelépsz, és azt sem mondod meg, mikor jössz vissza?

– Nem így terveztem, de lényegében igen.

Nem érek rá tovább magyarázkodni, és kedvem sincs a további drámához. Majd megbékél. Elindulok, de még hallom, ahogy utánam kiált.

– Menj a pokolba, Matthew!

Épp oda készülök.

Harmadik fejezet

PETRA

– Ó, hála a magasságosnak, hogy végre megszabadultál tőle – kiált fel ujjongva legjobb barátnőm, amikor elújságolom, hogy Dani és én alighanem befejeztük közös pályafutásunkat. – Az a pasi olyan volt, mint a langyos víz – forgatja meg mézbarna tekintetét a nagyobb hatás kedvéért.

– Sosem volt hozzád való.

Elveszem a rozét, amit elém tol, és küldök felé egy rosszalló pillantást. Igaz, hogy Dani merevsége megölte a nyughatatlan énem, de szándékosan elnyomtam magamban az érzést, mert jó volt olyannal lenni, akiben megbízhattam, aki tudta, mit beszél, és aki nem rajtam akart élősködni. Saját lakása volt, saját kocsija, saját egzisztenciája. És, mint egy csitri, hinni akartam, hogy ez elég. De már akkor gyanakodnom kellett volna, amikor fontosabbnak tartotta a rendet, a kényelmet, a tökéletességet maga körül, mint engem. A lakása sterilebb volt, mint egy orvosi rendelő. Mégis mit árul el ez egy férfiról?

Végtelenül unalmas.

Bármennyire áltattam magam, nem voltunk egy hullámhosszon. Más értékrendünk volt, más hőfokon izzottunk, és ez halálra ítélte a kapcsolatunkat. Nem kellett volna meglepődnöm a tegnapi kirohanásán sem. Ő tárgyilagos volt, udvarias és szürke. Mégis fogalmam sincs, miért, de akartam adni neki egy esélyt.

Bár ne tettem volna!

– Azért ennyire nem kellene örülnöd – korholom Dalmát. – Mindjárt harminc vagyok, és sportot űzök abból, hogy elmarom a pasikat magam mellől.

Egyszerre kortyolunk bele a hideg, gyümölcsös aromájú borba, magamban imába foglalom a nevét annak, aki rájött a borkészítés rejtelmeire. Dalma hevesen bólogat, és úgy tömi magába a pattogatott kukoricát, mintha az éhhalál szélén állna.

Elmosolyodom a jeleneten. Minden, csak nem nőies, de neki még ez is jól áll, nem tud nem szexin kinézni. Minden porcikája izgalmas, vonzó, tökéletes.

– Hát, férfit kellene keresned magad mellé, nem kisfiúkat – böki oda teli szájjal. – És talán nem ebben a városban.

Szentendre az életem, itt éltem apámmal gyerekkorom óta. Hiába álmodoztam sokáig a nemzetközi újságírásról, képtelen voltam hátat fordítani a helynek. Apám emléke ide köt. Az meg nem a város hibája, hogy a pasik többsége kiábrándítóan egysíkú és felszínes.

Felsóhajtottam, és nagy, kerek szemébe meredtem.

– Tényleg olyan nehéz egy olyan férfit találni, aki nem hugyozik a gatyájába, ha egy kicsit jobban megismer? Miért van az, ha egy nőnek van véleménye és hivatása, akkor attól teljesen berezelnek?

Felhajtja a bort, mintha csak vizet görgetne le a torkán.

– Tudom, mi a te bajod. – Hunyorogva nekem szegezi a poharát. – Az, hogy nem vagy elég bevállalós az ágyban.

Na ne már!

Jobb híján hozzávágok egy kukoricadarabot. Az egész arcát beteríti kaján vigyora, még ilyen távolságból sem tudom eltalálni, a vajas csoda hangtalanul landol a fapadlón.

– Fogd be, Dalma, hidd el, elég bevállalós vagyok, és különben is, a te ujjadon sem látok éppen aranygyűrűt csillogni.

Csak forgatom a szemem, de igazából nem bánom, hogy kekeckedős kedvében van. Szeret csámcsogni a magánéletemen, a szexuális életemet meg egyszerűen imádja analizálni.

Naná!

Nincs nehéz dolga, mostanában nem igazán van mit. Nem éreztem magányosnak magam, csak egyszerűen úgy éreztem, nincs senki, aki ki tudná hozni belőlem az igazi szenvedélyt, akiért elégnék, aki nemcsak bánni tudna velem, hanem megérteni is, aki nemcsak elvenni tudna, hanem adni is.

Álmodj, királylány!

Dalma persze az a fajta nő, aki nem fél használni sem az eszét, sem a testét. A filozófiája, hogy amit az élet felkínál, azt ki kell használni. Miközben napközben jól fizető állása van egy pályázatíró cégnél, nem titkolja, hogy néha bizony találkozik olyan pasikkal is, akik bármit megvesznek neki, vacsorázni viszik, utakat fizetnek, vagy egyszerűen csak ékszerekkel kényeztetik a társaságáért. A vérmérséklete, amivel a férfiakat falja, nem ismer határokat, az egészséges kapcsolatokhoz való hozzáállása pedig erősen megkérdőjelezhető.

– Ez azért van, mert azt a férfit még nem találták fel, akinek megengedném, hogy felhúzzon rá egyet, és… – tart egy kis szünetet –, és én jól érzem magam így, ahogy vagyok, köszönöm. Isten mentsen attól, hogy kölyköket nevelő, zsíros hajú, túlsúllyal küzdő nő váljon belőlem, aki csak arra született, hogy lesse sörhasú férje minden kívánságát.

– Hű, ezt még mindig elég sötéten látod – húzom fel a szemöldököm.

Újratöltötte a poharát, és intett, hogy jó lenne, ha én is csinálnék valamit az enyémmel, így kénytelen voltam egy húzásra kiinni a maradékot. Elégedett pillantással öntötte ismét színig.

– Elárulok neked valamit – bölcselkedik tovább, és én imádtam, mikor alkoholtól előtörő gondolatait rám zúdította –, a házasság csupán új definíciója a rabszolgaságnak. Úgyhogy kérlek, ha valaha, véletlenül hasonló őrültségre vetemednék, ments meg, ahogy egy igazi baráthoz illik.

Valaki ma nagyon drámai.

Nem tudtam, hogy Dalma szarkazmusa, vagy a bor hatása miatt, de jobban éreztem magam. Az igazság az volt, hogy ellentétben azzal, amit vártam, egyáltalán nem viselt meg a Danival való szakítás. Olyan könnyen töröltem ki a mobilomból a számát, mintha soha nem lett volna az életem része, pedig majd egy éve voltunk együtt. Egy vakvágány volt, egy tévedés, egy újabb zsákutca.

Egy csalódás.

– Erről jut eszembe, mi van azzal a titokzatos pasival, akivel találkozgattál mostanában? – tereltem inkább Dalma gazdag és roppant változatos magánéletére a szót. – Megvan még?

– Ami azt illeti, igen, ezen a héten is találkozom vele. – Szélesen elvigyorodott, ami akarva, akaratlanul is, de elárulta lelkesedését. – Lenyűgözően intelligens, és a szexuális étvágya, hogy is mondjam – mereng el egy pillanatra –, kielégíthetetlen.

Talán mégsem olyan reménytelen ez a lány?

– És még mindig nem árulod el a nevét?

– Hahó, újságíró vagy, megőrültél?

Tudtam, hogy csak tréfál, mégis egy pillanatra meghökkentett a reakciója.

– A barátnőd vagyok – rivallok rá megjátszott felháborodással.

Ahogy félig leeresztett szempillái alól figyelt, mutatóujja a pohár szájának peremén játszott egy darabig, elgondolkodó ráncai elmélyültek a homlokán.

– Tudom – szólalt meg kisvártatva –, és ha csak rólam lenne szó, nem haboznék, de nem lenne tisztességes tőlem.

– Oké – emelkedtem fel a székemből –, de remélem, nem valami nős pasi.

– Hát, ami azt illeti, az – vallja be. – De nyilván pocsék házasság, ha velem vigasztalódik. És egyébként te hová készülsz?

– Javíthatatlan vagy. Az meg sem fordul a fejedben, hogy a pasas egyszerűen nem hűséges típus? És amúgy elmegyek, mert dolgoznom kell.

– Ilyenkor? – vet rám értetlenkedő pillantást.

– Igen, ilyenkor – nyomom meg a választ, miközben a telefonomért nyúlok.

Tudtam, hogy ennél bővebb magyarázatot vár, de ha elmondom neki, nem szabadulok.

Ahogy felállok, véletlenül meglököm a borospoharat. Billegve táncol az asztalon.

– Nem ittál a munkához már egy kicsit sokat?

– Hidd el, még keveset is.

Negyedik fejezet

MATTHEW

A Ryanair járata pontosan két és fél óra után gurult be a Budapest Airport kifutópályájára. Ahogy előre megjósoltam, pihenni azt nem tudtam. Egyébként is, valahogy idegesebb voltam e miatt az út miatt, mint korábban bármikor. Ádám tíz éve ad nekem okot, hogy rendszeresen Budapestre látogassak, amióta ő és a családja visszaköltöztek ide Londonból. Ő ott Angliában született. Tízévesek voltunk, amikor megismerkedtünk, és húsz év elteltével a barátságunk töretlen. Jobban szerettem, amikor ő jött hozzám, de amióta meghalt az apja, és átvette az ügyvédi irodájuk irányítását, ezek az alkalmak megritkultak. Felveszem a poggyászom és a bérautó kulcsait, amit Marta intézett. Képzeletben adtam neki egy piros pontot, amiért egy prémium kategóriás Volvóba ülhettem. Automataváltós volt, amit nem szeretek annyira, de mivel szükségem volt pár napra, míg a jobb kormányos vezetésből áttérek a bal oldalasra, így nem nehezteltem érte. Az éjszakai repülésnek is megvolt a maga előnye. A forgalom aránylag gyér volt, minden nehézség nélkül haladtam a Four Seasons Hotel felé, ahol a következő pár hetemet tölteni szándékoztam. Ádám ugyan minden alkalommal vitába száll velem emiatt, hiszen ő is el tudna szállásolni, de bármennyire jó barátom, képtelen vagyok rávenni magam, hogy elfogadjam. Szeretek a magam ura lenni, szeretem irányítani az életem, és nem szeretem kiszolgáltatni magam senkinek, még Ádámnak sem, holott tudom, soha nem tekintene úgy rám, mint kellemetlen vendégre.

Gyorsan, rutinosan intéztem a formaságokat. Nem nyűgöz le a hotel impozáns mérete, luxus csillogása, a gazdagságot sugárzó mivolta. Hidegen hagy. Szükségtelenül giccses, és szükségtelenül drága.

Mocskosul drága.

De építészetileg vonzónak találtam, történelminek, különlegesnek és értékesnek, hiszen egy száz éve épült, szecessziós jegyeket viselő hotelről volt szó, amit a világörökség részévé választottak, miután teljes felújításon esett át a kétezres évek elején. A másik okom, amiért mindig a palota mellett döntöttem, hogy itt biztosan nem kellett senkivel sem társalognom, ha nem akartam. Itt nem ismert senki, csupán a személyzetnek volt némi fogalma arról, ki vagyok. Itt csak gazdagok szálltak meg, és így nem voltam több, mint egyszerű vendég.