Bereményi Géza

Azóta is élek

Összegyűjtött elbeszélések
– részlet –

alapdarab

© Bereményi Géza, 2021

I.

Előhang

1953. november 25-én, szerdán a konyhában ültem egy alacsony sámlin. Onnan minden nagy volt. Fiúgyermek létemre egy gumi tengerészbabát sípoltattam ütemesen, olykor a tengerészsapkáján gömbölyödő gumipompont rágcsáltam, így koptatva róla a piros festéket, továbbá kék szemébe bámultam, hüvelykujjam begyével a gumipipáját simogattam, amit a baba gumi jobb kezével a gumihasa előtt tartott, miközben a többi négy ujjam a gumitomporba mélyedt, és jóleső érzések töltöttek el. Mint később kiderült, az a baba angol gyártmány volt, még a koalíciós időkben vette nekem az apám anyja, amikor a születésemről értesült. Egyebet is vásárolt, annyira örvendezett a hírnek, de én a gumitengerésszel alakítottam ki a legbensőségesebb kapcsolatot az évek során.

A konyhában üldögélve mit sem tudtam a kötelező tervutasítások rendszeréről mint az extenzív iparfejlesztési politika átmenetileg szükségszerű kísérőjéről, és még arról is csak ködös gyerektudásom volt, hogy a Rákosi Mátyás körül tömörült vezető mag a törvénysértéseket ugyanúgy túlméretezte, mint a gazdaság fejlesztésének vagy a kulákság likvidálásának ütemét. Sőt azzal sem voltam tisztában, hogy mindez egy Magyarország tulajdonnevű területen zajlik éppen. Én azt hittem, csak a konyhában ülök és játszom.

Mennyit tudtam arról a színhelyről azon kívül, hogy konyha? Az ismereteim meglehetősen belterjesek voltak. Az 1953. november 25‑i állapotomig elvezető fejlődésem néhány éve alatt meghitt viszonyba kerültem a bútordarabokkal, környezetem tárgyaival. Kerültem a kemény sarkokat, kidudorodásokat, óvakodtam a forrótól és az élestől. Bolyhos anyagokból csomókat téptem ki, és kéjesen csiklandoztam velük a szemöldökömet. Lámpabúrát és szentképeket figyeltem borzongással, megkülönböztettem a bal kézre eső, nehéz kredencfiókba zsúfolt szögek, csapok, csaptelepek, szerszámok és fémdarabok metsző szagát a jobb oldali, könnyedén sikló fiók evőeszközeinek buja mosogatólészagától, ami sejtelmekkel szorongatott, ha beszívtam, valami fényes ijesztővel szédített. A törékeny porcelánok felül helyezkedtek el, különböző méretű lábosok fölött.

Középpontban állt ez a konyha, belőle sugarak indultak sokfelé. Az egyik sugár mentén kijutottam az udvarra, csukott vagy nyitott ajtók között az udvarnak is a végébe, egy mindig megnyerő viselkedésű szomszédasszony konyhájáig, s ha ott leültem a küszöbre, kedveskedtek velem. Egy másik sugár mentén sosem haladhattam egymagam, csakis megbízott emberek kíséretében, s miután házak, kapuk, járművek, emberek maradtak el, és szemügyre vehettem egy plakátot, melyen egy jól fejlett kéz egy rémülettől széttárt lábú, napszemüveges emberbe, aki nyilván kém, azaz Truman volt, annyira beleszúrt egy tollat, hogy csak úgy fröcskölt a tinta, majd onnan ellépkedve a legközelebbi sarkon megpillanthattam egy fekete szemüveges férfit, csavargatta a fejét, kezében újság, s a plakát alapján azonnal felismerhető kém mellett közömbösen haladt el kísérőm, nem szóltunk egymáshoz, rémülten tartottuk a titkot, végül egy tornyos épületben elváltunk egymástól, kísérőm leadott engem, s ott másfelől érkezett gyerekekkel étkeznem, játszanom, kvarcolnom kellett, óvónők felügyeltek rám, majd a megbízott személy ismét kézen fogott, és ugyanazon a vonalon a konyhába visszavitt. Hazafelé nem láttam a sötét szemüvegest, üresen állt a rémületes utcasarok. Sugár vezetett a Micsurin térre villamossíneken át, kavicsok közé. A kavicsokon szúrós végű bottal, földig érő kabátban vékony férfi lépegetett, a bot végére faleveleket, lapos csikkeket, vonaljegyet tűzött. Olyan akartam lenni. Egyetlenegyszer végigjárt, halványuló sugárvonalak is voltak. Az egyik által nagy embertömegbe jutottam épp akkori vezetőmmel, a hízelgős szomszédasszony pilóta fiával, aki a vállára ültetett a zászlós kavargásban, és egyenruhás társaival és az eltérő színű egyedekből álló sokasággal együtt énekelt alattam. Akkora zászlóik voltak, hogy az égig értek. Kérdésemre egy időponttal felelt a pilóta.

– Mi ez?

– Május elseje.

1953. november 25-én, szerdán nem csak én tartózkodtam a konyhában. Az asztalnál apám apja ült, az asztalon rádió szólt, belőle Szepesi György hadart kiabálva. Apám apja egy nagy csészének támasztott tükörben szemlélte a saját szappanhabos arcát, egyik kezével átnyúlt a saját feje fölött, a másik kezében fényes borotvakést tartott. Az arcára illesztette. A habot csíkokban tüntette el a bőréről. Időnként egy napilap szélével lehúzta a habot a pengéről, hogy az megint csillogjon nekem. Kicsi habkúpokat csinált oda. Érdekes látványt nyújtott, a fejét ide-oda döntötte, az állát felszegte, nyelvheggyel feszítette ki az arcán a húst, a szája csúszkált, csücsörített, vagy becsúszott a két fogsora közé, mint később a ravatalán. Körben, a Szabad Nép peremén egyre szaporodtak a habkupacok.

Gumilabdával a kézben bámultam az előadást, de élvezetemet egyre többször zavarta meg Szepesi hangja. Hidegkutiról kiabált a készülékben állva, és az angol kapuról, magyar kapuról. Gyakran közölte, hogy hányadik percben történik az, ami történik, labdáról beszélt, és ismeretlen szavakat kevert a közvetítésbe. Nem értettem az izgalmát, ami a konyhát baljóslatú jelekkel töltötte meg, és apám apját is magával ragadta. A penge meg-megtorpant a levegőben. A habkúpok nem sokasodtak, és az utolsó olyan messze volt az elsőtől, hogy nem remélhettem a kör bezárulását az újság peremén. Pedig nagyon vártam.

A közvetítés szerint labda ívelődött, a magyarok lőhettek. Átadásból gól született. Tömeg zúgott a készülékben. A gólt apám apja is maga elé mondta, azután az arcára illesztette a pengét, de a szeme megint csak a rádióra nézett, nem a tükörbe.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Az angol–magyar meccs – felelt apám apja, arcán a mozdulatlan pengével.

– Mi az, hogy angol?

– Angol az, aki Angliában lakik. Anglia egy ország. Akik a területén élnek, angolok. Mi magyarok vagyunk, Magyarországon lakunk.

– Anglia messze van? – kérdeztem Magyarországon, a konyhában.

– Messze. Köztünk és Anglia között van Ausztria, Svájc, Németország, Franciaország és a határ.

Szepesi a végső izgalom határán azt kiáltotta, hogy Anglia gólt lőtt.

– Ausztriában mi van? – kérdeztem, hogy tisztábban lássak.

Apám apja a tapasztalatai alapján válaszolt nekem, mivel katonaként keresztülutazott már Ausztrián, amikor összeomlott az olasz front az első világháborúban.

– Ausztriában nagy hegyek vannak, rajtuk sok fenyőfa.

– Franciaországban?

– Ott Párizs van és franciák.

A beszélgetés közben Ausztria sötétzöld foltként jelent meg előttem, Franciaország sárga lett, Németország kék, Svájc habfehér. A továbbiakban Szepesire támaszkodtam, láttam, jobb, ha nem zaklatom apám apját. Anglia gólt lőtt. Az esemény a következőképpen zajlott le. Anglia egy nagy kapu volt, a rádióból is hallható tömeg zajongott benne. Zászlóik voltak, mögöttük tágas angol világítóudvar. A tömegből felszállt a labda, elindult felénk, ívelődött, átrepült egy sárga, egy kék, egy habfehér, majd egy zöld terület felett, aztán egy fekete vonalon, a határon.

– Mellé! – kiáltotta a rádióból Szepesi, aki bizonytalan helyen állt. Egyrészt magában a készülékben, vagyis a mi konyhánkban, másfelől a magyar kapuban, mely tágas és üres volt. Szepesi kicsi pont benne. A mi kapunkat nem mertem benépesíteni az ismerős magyarokkal, családom tagjaival, a szomszédokkal, a pilótával és a csősszel a Micsurin térről, ők csak láthatatlan rokonszenvükkel voltak jelen, mint apám apja, aki az asztalnál ült teljes terjedelmében, arcára száradó habbal. A magyar kapuban csak Szepesi állt, a kapuba beröppent a labda. Az angolok gólt lőttek tehát. Ezután ismét visszafelé ívelődött a labda, meg-megállt az országok fölött, forgott, és gól. Belerepült az angol kapuba, a feketén nyüzsgő tömeg fölé.

Tőlük repült mifelénk. Mellé!

Hatszor találtunk mi az ő kapujukba, háromszor ők a miénkbe.

– Győztünk – mondta apám apja, aztán megkönnyebbülten a vízcsaphoz ment, hogy a maradék habot lemossa magáról.

Nem tudtam megállapítani, melyik habkúp készült először, melyik került oda utoljára, mert addigra már bezárult a kör az újság peremén, hát megsípoltattam a babát. Ennek vége van.

Huszonhárom évvel később, 1976. április 29-én, csütörtökön Olaszország északi részén esett az eső. Az Arno folyó partján, egy Ponte Vecchio nevű műemlék hídnál álltam Firenzében, az esőben. Ebben a városban számos európai kultúrnagyság működött, költőfejedelmek, festő- és szobrászóriások, és a szellemi élet zavartalan áradását ügyes politikusok biztosították a középkor végén és az újkor hajnalán.

Már este volt, én a híres híd jobb parti végénél álltam, szemben velem, a Via Por Santa Maria sarkán egy közlekedési lámpa változtatta a fényeit. Amikor tilosat jelzett, megtorpant a folyóparton özönlő egyirányú gépkocsioszlop, hogy aztán, a zöld betűs AVANTI felirat kigyulladása után, nadrágomat lefröcskölve ismét meginduljon.

Fáztam, ácsorogtam, és merő víz volt a ruhám, ami egy futó időszak jelmezének tűnt ebben a környezetben. A víz az arcomra is áradt, de lemosni nem tudta a rászáradt szokásokat. Ugrándoztam, reszkettem a hidegtől, mégsem tudtam lerázni magamról semmit. Az autók megálltak, majd megindultak a Lungarno Archibusieri felé. Szemből, az álláspontomhoz vezető Por Santa Maria nevű élénk forgalmú utca lámpáitól a hídfőhöz is eljutott egy erős nyaláb, sorra betűzött az előttem elhaladó gépkocsikba, a bent ülők arcát ellenfénybe merítette. Ha kissé megroggyantottam a térdemet és előregörnyedtem, arcéleket láttam elvonulni.

Az idő múlt, s én türelmetlenül vártam egy idős férfit az esőben, aki másnap kalauzom lett volna ebben a kiemelkedően fontos kulturális centrumban, sőt egy vacsorameghívást is reméltem tőle. De az idős férfi késett, talán az eső csendesedésére várt előkelő bal parti villájában. Áztam tehát, és megroggyantottam a térdemet, hogy benézzek az újabb gépkocsihullám zúgva meginduló autóinak egyikébe. Mindjárt a legelső gépkocsiban apám apját pillantottam meg a volán mellett.

Azonnal tudtam, hogy tévedek. Apám apja 1974-ben, nyolcvanéves korában meghalt ugyanis, jelen voltam szabályosan lejátszódott temetésén. A kocsival elúszó arcél csak hasonlíthatott.

Benéztem a második autóba is. Ebben egy hosszú hajú, szemüveges barátomat fedeztem fel, aki Budapesten, a Lenin körúton lakik. A hátsó ülésen ült, előrehajolva magyarázott, kezét mozgatta. Izgatottnak tűnt. Épp aznap délután küldtem neki egy képeslapot, ami a Ponte Vecchiót ábrázolta toszkán napsütésben. Ez a két kísérteties hasonlóság sugalmazta az ötletet.

1976. április 29-én este Firenzében unalmamban elkezdtem egy játékot, aminek két szabálya volt. 1. Az előttem elvonuló gépkocsik mindegyikében fel kellett fedeznem addigi életemnek legalább egy szereplőjét. A játékot az nehezítette, hogy 2. sohasem választhattam találomra, csakis hasonló jegyek alapján, minden egyes alkalommal valami közöst kellett találnom a két személyben, legalább egy bajuszt, egy jellegzetes válltartást, egyetlen mozzanatot, amivel indokolni tudtam, miért éppen azt a bizonyos tulajdonnevet vagy állandó jelzőt illesztem az Arno mentén elrobogó olasz hasonmásra. Ezzel aztán sikerült agyonütnöm az időt.

Apám apja és Hosszúhajú Barát után a harmadik autóban egy szőke nő következett. A Szőke Nő egy expresszvonatról, ami Pécs felé visz Ida nagynéném temetésére, állomásokat hagy el, egyre többször pillantunk egymásra a Szőke Nővel, aki csak a haja színében hasonlított a firenzeire, később leszáll a vonatról, még vissza is néz, aztán mindigre eltűnik. A Pécs felé robogó vonat fülkéjében gyászruhás családtagjaim figyelnek, apám, apám apja, apám anyja, ezért nem szegődhetek a Szőke Nő nyomába. Családom szótlanul eszik, engem nem kínálnak. Később apám feláll, és minden magyarázat nélkül átmegy az étkezőkocsiba. Szülei, az én nagyszüleim egy szót se szólnak, csak az arcukon látszik a rossz vélemény.

A negyedik kocsiban Kovács Tanár Úr száguld el az Arno mentén. Hogy miért éppen ő, hirtelenjében nem is tudtam indokolni, arra nem maradt időm, mindenesetre jogosnak éreztem a választásomat. Talán a kabát szövete. Esetleg a szürke haj bodrai.

Mind nehezebb lett a játék, mert – jóllehet a gépkocsioszlop eleje még kényelmes lassúsággal hordozta meg a szemem előtt a hasonmásokat – aztán egyre gyorsultabban érkeztek elém az autók, az utolsók már akkora sebességgel, hogy végül találomra rántottam elő a bennük felvillanókra illeszthető névcímkéket. Kovács Tanár Úr és színhelyei. Mert mindenki magával hozta a színhelyeit is, hiába próbáltam elhessegetni azokat, hiszen zavarták az összpontosítást, az alakokkal együtt számos mellékkörülmény is felbukkant. Kovács Tanár Úr az első emeleti osztályt hozta téli lámpavilágításban, enyhén raccsolva, zsúfolt magánlakását, ahol vodkával kínált minket, a négy kiválasztottat, és nagy jövőt jósolt nekünk.

Jan, a krakkói grafikus, mellőle hiányzik a felesége. Elváltak.

Előrehajoltam, feszülten figyeltem, szemembe egyik légáramlat vágott a másik után. Surrogások. Jellegzetes orr. Apám. Egy étteremben ül, a mellette levő asztalnál egy fehér botos férfi énekel magának. Szemközt vele Mari hajol az asztal fölé, és rá akarja beszélni apámat, hogy adja kölcsön a lakását néhány napra. Én belépek az étterembe, apám felismer, bár évek óta nem találkoztunk, zavarban vagyok, intek Marinak, hogy mi van? Mari visszaint, még nem dőlt el a dolog, apám még nem adott határozott választ, talán nem tudja, hol töltené az éjszakát, ha Mari meg én kiszorítjuk földszintes szobájából. Talán túl sokat kérünk tőle, de hát el kell bújnunk Mari féltékeny férje elől. Elhagyom az éttermet.

Tudtam előre, ha a következő autóban nő ül, az Mari lesz. De három férfi ült a következőben, apámnak három felesége volt, mindegyiktől egy-egy fia, én a legidősebb vagyok, a kocsiban ülő férfiak egyike az idősebbik féltestvéremhez hasonlított, tenyerét a homlokához szorította, a szeme tág volt, gyorsan eltűnt, vidéken él, keveset tudunk róla. Neve János.

Megint egy férfi. Gyorsan ráfogtam, hogy az a főhadnagyi rangban levő gyermekvédelmi tiszt, aki egykor Balatonfüreden kihallgatott, és máris a következő kocsiba hajoltam.

De Marit ott sem találtam, pedig öten ültek az autóban. Öt férfi. Az egyikben határozottan felismertem kisebbik fivéremet. Nevetett, és a nevetése volt az, ami nekem kellett.

Az oszlop utolsó autóját végre egy nő vezette. Hosszú, barna haj, a szája összeszorítva. Ez sem Mari, semmi jele. Inkább Irén, a nővérem, apám legelső gyermeke. Ebben az eresztésben ez a gépkocsi volt az utolsó, a lámpa pirosra váltott.

Felegyenesedtem. – Együtt a négy testvér. Valóságos családi összejövetelnek ígérkezik ez – gondoltam, miközben az esőzuhogáson keresztül ismét megpillantottam a firenzei környezetet. Előttem a csatakos úttest. A feladat nyilvánvaló volt. Első kérdés: a színhely.

BEREMÉNYI GÉZA 1946-ban született Budapesten. Író, drámaíró, költő, dalszöveg- és forgatókönyvíró, színházi és filmrendező. Más elismerései mellett Kossuth- és Prima Primissima-díjas, a Nemzet Művésze, a Digitális Irodalmi Akadémia tagja. Budapesten és Debrecenben él.

Művei a Magvető Kiadónál

A svéd király (1970)

Legendárium (1978)

Trilógia (színművek: Kutyák, Légköbméter, Halmi vagy a tékozló fiú, 1982)

Vadnai Bébi (2013)

Versek (2016)

Magyar Copperfield (2020)

Azóta is élek – Összegyűjtött novellák (2021)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Tartalom

I.

Előhang

Irodalom

A svéd király

Utolsó kör a vízen

Csendőrök

Történelem

Műdal

Lángos

Levelet Zs. asszonynak

II.

A régi házban

Hóesés a Vízivárosban

III.

A feltűrt gallér

Irén levele

Az apa

Az anyai ág

Ha férfi vagy, légy férfi

Eldorádó

IV.

Családi gyász

Így kezdtem

Se jó – se rossz

Jézus újságot olvas

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4735 4
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL